Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Suzanne Enoch: Ďábel nosí kilt

Vydání první

Copyright © 2013 by Suzanne Enoch

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2284. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Devil Wears Kilts

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Press, New York v roce 2013

Český překlad © 2019 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2019 Martina Černá

Přebal a vazba © 2019 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Tisk TBB, a.s., Banská Bystrica

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1149-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1150-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Suzanne Enoch

Ďábel nosí kilt

První díl série

Skandální Skotové

Prolog

„Proč jsi to udělal, Medvěde?“ Rowena MacLawryová hleděla na bílé a červené okvětní lístky růží, rozházené po celé podlaze ranního salonku.

Její bratr Munro vzhlédl od čepele svého dvouručního meče, kterou přejížděl hadříkem. „Jak jinak bych předvedl, jak ostrá je čepel, Winnie?“

„Ale usekal jsi hlavičky všech růží!“ Rowena zatřásla před bratrem vázou s holými stonky. „Copak by ti nestačila jedna?“

„Ne. Zdaleka to není tak působivé. A spadly jednou ranou.“

„To byla moje kytice k narozeninám, Medvěde, ty kluku pitomá. Od strýčka Mylese.“ Sklouzla zamračeným pohledem ke svému nejstaršímu bratrovi, který četl noviny a předstíral, že nevnímá nic z chaosu odehrávajícího se přímo před ním. „Ranulfe, udělej něco.“

„Květiny jsou pryč, děvče,“ poznamenal Ranulf MacLawry, markýz z Glengasku, a vzhlédl od novin. „Mám Munrovi nařídit, aby ty lístky zase přilepil?“

„Můžeš mu zakázat mávat mečem v ranním salonku. Byly až z Londýna,“ vzdychla.

„Kdo by vůbec stál o kytky k narozeninám?“ zeptal se třetí muž v místnosti, Lachlan MacTier, vikomt Gray, vzal od Munra dvouručák a zkusmo jím švihl ve vzduchu. „Tohle je panečku dárek. Ukoval ti ho Roderick, Medvěde?“

„Ano,“ odpověděl Munro. „Stál mě soudek a čtyři láhve.“

„Já zaplatil dvakrát tolik.“

„Jestli tím chceš říct, žes mi koupil k narozeninám dvouručák, Lachu,“ ozvala se Rowena, zjevně rozladěná tím, že si jí nevšímají kvůli dvouručnímu meči, „můžeš se rovnou otočit a odnést si ho zpátky domů.“

Lachlan se na ni zadíval a přimhouřil světle zelené oči. „Holce meč do ruky nepatří, Winnie.“

„Právě proto ho nechci. Tak cos mi přinesl?“

Lachlan s pousmáním vytáhl zpoza křesla hroudu zabalenou v papíru. „Hádám, že tohle se ti bude hodit víc než dvouruční meč. Všechno nejlepší, Winnie.“

Ranulf, usazený na hlubokém okenním parapetu, konečně spustil noviny, které četl. Informace v nich byly přinejmenším týden staré, ale nezamlouvaly se mu. Po pravdě řečeno by s chutí tu zatracenou tiskovinu párkrát přetáhl bratrovým mečem.

Vlastně si ani nepamatoval, kdy se mu naposled nějaké zprávy z Londýna líbily. Další pravidla a předpisy, které mu nebyly k ničemu dobré, ale stály ho věčně stoupající daně. Jestliže Angláni nedokázali skotské horaly vytlačit, ani vyhubit, rozhodně našli způsob, jak je porazit jednou provždy – přivést je k bankrotu. Jak poposedl, dva skotští vlkodavové u jeho nohou se zvedli a posadili zpříma, jako by se ptali, proč ještě nevyrazili na ranní projížďku.

Zdržení nastalo veskrze jen kvůli slečně stojící vedle křesla v ranním salonku. Při každých Roweniných narozeninách byl celý klan vzhůru nohama a oslavoval, ale tyhle oslavy byly mimořádné. Jeho vyjížďka a psí probíhačka můžou tedy počkat, dokud sestra nerozbalí dárky.

Se širokým úsměvem strhla Rowena papír z beztvarého dárku, který jí podal Lachlan. Stejně rychle ji však nadšení opustilo. „Holínky,“ pronesla nahlas s pohledem na svého nejbližšího souseda. „Tys mi koupil holínky.“

Lachlan přikývl, pramen hnědých vlasů mu spadl přes oko. „Jezdecké holínky. Protože sis je minulý měsíc zničila v blátě.“ I jeho opustil úsměv pod jejím zamračeným pohledem. „Co je? Vím, že ti padnou; zeptal jsem se Mitchellové na velikost tvých střevíců.“

„Teď jsem dáma, Lachlane. Mohl jsi mi koupit květiny nebo krásný čepec. Nebo aspoň střevíce vhodné k tanci.“

Ušklíbl se. „Znám tě od narození, Winnie. Holínky ti poslouží líp.“

Ranulf už úplně odložil noviny a pokynul dvěma dudákům, stojícím na chodbě mimo zorné pole přítomných, aby se stáhli. Jeho sestra (a zároveň nejmladší ze sourozenců) byla skvělá, dobrosrdečná dívka, ale už několik dní pozoroval, jak na obzoru číhá bouře. A dudy by nejspíš nezlepšily náladu nikomu.

„Jenže já už nejsem ta dívka, co jezdí jako čert po kraji, Lachlane,“ prohlásila Rowena, přičemž se v jejím výrazu mísila dotčenost se smutkem. „Copak to nevidíš?“

Lord Gray se zasmál. „Tak to tedy bylo včera? Dnes už jezdit nemůžeš? Nehloupni, Winnie.“

Rowena se beze slova obrátila k Ranulfovi. „Tak jsi tedy má poslední naděje, velký bratře,“ pronesla a hlas jí trochu selhával. „Jaký dostanu dárek?“

Nejstarší bratr ji okamžik pozoroval a trochu ho zamrazilo předzvěstí blížícího se hromobití. „Říkalas, že chceš nové šaty,“ odpověděl nakonec. „Zelené. Mitchellová ti je nahoře připravila, aby sis je mohla vzít k večeři. Na rozdíl od těch holínek se v nich dá tančit.“

Před jeho zrakem se jí v oku vytvořila velká slza a skanula po jednom Rowenině neposkvrněném líčku. Do horoucích pekel. Tak tedy pochybil. Jak, tím si nebyl docela jistý, zjevně se však něco pokazilo.

„Winnie, proč pláčeš?“ zazněl další mužský hlas od dveří pokoje a do místnosti vkročil Arran MacLawry, čtvrtý sourozenec, věkem nejblíž k Ranulfovi. „Copak tě ty Lachovy holínky tlačí?“

„Začala plakat, teprve až když jí Ran řekl o těch šatech,“ opáčil Munro. „Hádám, že přece jen chtěla modré.“

„No, tohle by tě mělo rozveselit.“ Arran k sestře přistoupil a podal jí malý balíček zabalený v látce.

„Nech mě hádat,“ otírala si Rowena tvář. „Je to kompas, abych se neztratila, až vyjedu v novém sedle od Medvěda a v nových holínkách od Lachlana.“

Arran se zamračil. „Ne. Jsou to mrňavé hodinky na špendlíku. Jsou moc šikovné. Nechal jsem je dovézt až ze Ženevy, když jsem uviděl inzerát v Ackermann’s Repository.“

„Tak to je tedy moc hezké. Děkuju, Arrane.“

Munro si vzal od Lachlana zpátky svůj dvouručák a dloubl jím nepříliš jemně do poškrábané dřevěné podlahy. Nebylo to poprvé, co tam zbraň spočinula, a nejspíš ani naposled. Dudáci a půl tuctu sloužících už se zase nahrnuli do chodby a Ranulf na ně vrhl přísnější pohled a mávnutím je poslal pryč. Sestra zjevně neměla náladu na žádnou zatracenou přehlídku – ani když šlo o gratulanty.

„Tak Arranovi poděkuješ, a my ostatní se dočkáme jen slz a nadávek do idiotů?“ vyštěkl Munro.

Místo odpovědi odložila Rowena hodinky a zvolna přistoupila k Ranulfovi. Psi jí strkali hlavy do dlaní, jak se blížila, ale ona jejich očividnou žádost o podrbání ignorovala. To nevěstilo nic dobrého. Jeho idiotem nenazvala, ale tak nějak jako by to vyplynulo.

Ovšem Ranulfovi to celkem nevadilo. Sestra koneckonců požádala o smaragdově zelené šaty a on se postaral, aby je dostala. Moc hezké a moc drahé. Z Paříže, krucinál.

Když ho vzala za ruce a zvedla je, nebránil se. Když ale Rowena dál držela obě jeho ruce ve svých malých, jemných prstech, svraštil čelo. „Takže jsi chtěla něco jiného,“ zabručel a nikoli poprvé zalitoval, že nepřivedl do domu další ženu. Pak by měl aspoň někdo šanci porozumět nejmladší člence MacLawryovy rodiny. Když byla škvrně, bylo to jednoduché, ale poslední dobou mu čím dál víc připadala jako úplně cizí stvoření. „Co to je? Víš přece, že jestli je to v mé moci, dostaneš to, Roweno.“

„Ty – ty – víš, co chci, Ranulfe. Dneska je mi osmnáct. Chci svou společenskou sezonu. V Londýně. To…“

„Ne,“ přerušil ji a zamračil se. „Na pátek jsme stanovili oslavu tvých narozenin. Přijde celý klan. Všichni hezcí mládenci se tu budou prát, aby si s tebou zatančili. To je lepší než všechna londýnská soirée.“

Se špatně skrývaným povzdechem se ohlédla k ostatním třem mužům v místnosti. „Popral by ses, aby sis se mnou mohl zatančit, Lachlane MacTiere?“

„A nechal si za tu námahu podupat nohy?“ Vikomt se znovu zasmál. „Vídám se s tebou pořád. Ať se o taneček poperou ostatní mládenci.“

„Žádní hezcí mládenci se kvůli tanci se mnou nebudou rvát, protože se všichni bojí mých bratrů,“ odsekla Rowena.

„No, tak to já tedy taky.“

„Ty ne.“

Ranulf se zavrtěl, nechtělo se mu poslouchat, proč by se ho někdo měl nebo neměl bát. Měl by. A tím to končilo. „Nebudeš mít nouzi o partnery, Roweno. Bude to velkolepý večírek.“

Konečně se k němu zase obrátila. „Nechci nějaký pitomý večírek s lidmi, které znám celý život a kteří si všichni myslí, že tanec je záminka k boji. Chci svou společenskou sezonu. V Londýně. Mamá ji měla.“

„Mamá byla Angličanka,“ zavrčel. „Víš, kdo žije v Londýně, Winnie. Hejsci a náfukové a anglánští slaboši. Tady se můžeš těšit na krásný večírek. A jestli někdo nesnese představu, že se postaví náčelníkovi svého klanu, tak si s tebou tančit nezaslouží.“

Založila si ruce v bok a zvedla bradu. „Chceš, abych stavěla Glengask nade všechno na světě, Rane, ale nedovolíš mi uvidět nic jiného. Nemám s čím srovnávat, leda s vlastními představami, a v mých představách je Londýn věru učiněný zázrak.“

„Naposled, sakra, Londýn je plný budižkničemů a patolízalů, co neunesou ani vlastní sedlo. Jdi nahoru a vyzkoušej si ty šaty. Tahle debata skončila.“

„Ranulfe, ty…“

„Skončila,“ opakoval a založil si paže na hrudi. Rowena byla drobounká a jemná, tak podobná matce, až z toho byl nesvůj. V její prospěch mluvilo, že před ním necouvla, ale i tak věděla stejně dobře jako on, že hádku prohrála. Do Londýna nepojede. Nikdy.

Naposled se uslzeně zamračila, otočila se a utekla ze dveří. Vzápětí uslyšel, jak se její dveře v patře zabouchly. Ostatní tři přítomní muži na něj hleděli, ale žádný z nich nepronesl ani slovo. To však nemuseli; přinejmenším jeho bratři znali zbytek argumentů, které se Roweně nenamáhal předhodit – že Londýn je také plný aristokratů, kteří si nárokují skotskou půdu a zároveň popírají skotskou krev a původ, mužů, kteří žijí co nejdál od Vysočiny a přitom vyhánějí vlastní nájemce z jejich domovů, aby předali jejich pozemky svým ovcím.

Že Londýn je také plný zrádců. Zrádců a zabijáků.

„Jdu se projet. Fergusi, Uno,“ řekl a opustil místnost bez ohlédnutí, se psy v patách.

Debny, vrchní štolba, ho asi viděl přicházet, protože než došel na dvůr ke stájím, Stirling už na něj čekal. Vyšvihl se do sedla, koleny pobídl mohutného, vysokého hnědáka a vyrazil po pěšině, která se klikatila na východ přes část větrného horského úbočí a pak zatáčela do rokle lemované stromy. Psi běželi po obou stranách vedle něj. Řeka Dee burácela středem kaňonu, sestupovala do údolí a pak do vzdálených nížin přes řadu žulových útesů, které vypadaly jako obří schody.

Pokaždé, když jel touto cestou, ho znovu zasahovala její krása, ale dnes si sotva všiml, že při poslední bouři padl jeden ze starých stromů. Rowena si jen namlouvá, že chce jet do Londýna, a to jen proto, že se pustila do četby matčiných časopisů a těch zatracených společenských rubrik v novinách. Už měsíc je Cooperovi nařizoval spálit hned, jak přišly, ale zjevně se tím nic ani za mák nezměnilo.

Zpomalil do kroku, aby objel padlý kmen, a pokračoval proti proudu. Dole, kde se řeka rozlévala údolím, ležela vesnice An Soadh – jeho vesnice, plná jeho domkářů a honáků a hrnčířů a obchodníků. Dnes ráno se mu nechtělo poslouchat, jak někdo z nich chválí jeho milosrdenství nebo žehná jeho drahé rodině nebo mu děkuje za pozvání do Glengask Hallu na páteční večírek.

V korunách stromů visela dnes ráno lehká mlha, slabý sluneční svit dopadal ve viditelných paprscích na mechem zarostlé skály s ostrými hranami a nízké, větrem ošlehané křoviny, schované mezi nimi. Jak ve jménu božím může někdo upřednostňovat změkčilý, rozmazlený Londýn před tímhle, to netušil. Zpoza shluku balvanů se vymrštila laň a vyřítila se jednou úzkou roklí nahoru k blatům, zarostlým vřesem. Vlkodavové vyrazili tryskem za ní a Ranulf sáhl po pušce – pak si opožděně uvědomil, že ji s sebou nemá. Zaklel a hvízdnutím přivolal Ferguse a Unu zpátky k sobě.

Zapomenout pušku bylo hloupé. I když Vysočina působila opuštěně, i když byla většina rozsedlin a zákoutí čím dál vylidněnější, vždycky se našla místa, kde se mohl ukrýt někdo, kdo nezamýšlel nic dobrého. Chvilku uvažoval, nemá-li se obrátit a vrátit do Glengasku pro zbraň, ale dnes ho spíš přepadne sestra ve vlastním domově než nějací ničemové venku v divočině.

Aspoň si to myslel. Když uslyšel za zády slabý, mechem ztlumený zvuk kopyt, Ranulf navedl Stirlinga mezi stromy. Útok za bílého dne uprostřed vlastního území by byl věru smělý, ale nebyl z těch, co se zapomínají proti něčemu takovému vyzbrojit. Shýbl se a vytáhl z pochvy v holínce dlouhý, úzký nůž. Ti zatracení odrodilci uvidí, že není bezmocný. Jestli hodlají prolít jeho krev, postará se, aby přišli také o množství té svojí. „Fergusi, Uno, hlídat,“ zašeptal a velcí vlkodavové se naježili.

„Rane! Ranulfe!“

Při zvuku bratrova hlasu Ranulf uvolnil ramena. „Fergusi, volno. Uno, volno.“ Koleny pobídl Stirlinga zpátky na úzkou stezku. „Nevíš, co znamená slovo ‚sám‘?“ zeptal se.

„Neřekls ‚sám‘.“ Nebyl to jen Munro, ale také Arran a Lachlan, klusali podél řeky směrem k němu. Munro, nejmladší z bratrů, mu hodil pušku. „A víš, že nemáš vyjíždět neozbrojený,“ pokračoval zamračeně.

Ranulf chytil zbraň volnou rukou a v druhé zatočil dýkou, kterou dosud držel, než ji zastrčil zpátky do holínky.

„Nebyl jsem neozbrojený. A vsadím se, že Fergus nebo Una by dokázali strhnout koně, kdyby chtěli.“

„Kouli z muškety by nepředběhli.“ Arran ukázal na jílec nože. „A tohle ti pomůže zblízka, ale zbabělci jen málokdy útočí z těsné blízkosti.“

„Tak teď musíte být tři na to, abyste přinesli pušku?“ Pravda, nebo ne, nehodlal se od žádného z nich nechat plísnit. Byl sakra nejstarší, a to o čtyři roky. Arran oslaví třicítku až za tři léta – nebo ji neoslaví vůbec, jestli se nebude krotit.

„Jsem tu, protože je to bezpečnější než zůstat v domě,“ zaševelil jeho případný dědic nedotčeně místo odpovědi. Poplácal pytel připevněný za sedlem. „A vzal jsem rybářské náčiní.“

„Já jel, protože jsem nechtěl dostat sedlem do hlavy,“ přidal se se širokým úsměvem Munro, pro rodinu a přátele Medvěd. „Zamkla se ve svém pokoji, ale kdoví, jak dlouho to vydrží?“

„A já tam nechtěl zůstat s Winnie sám,“ dodal Lachlan.

„Nevím proč,“ opáčil Arran. „To ty jsi řekl, že s ní nechceš tančit, ty zbabělče.“

„Je to mrně. Znal jsem ji, ještě když ani nenosila copánky. Netuším, proč se poslední dobou chová tak divně, ale nechci být u toho.“

„Chová se divně, protože je do tebe poblázněná, Lachlane,“ opáčil Arran. „Ačkoliv nevím, co na to Ranulf.“

„Já taky ne,“ ozval se Ranulf, i když to nebyla docela pravda.

Lachlan se na něj zadíval. „Mám pocit, že bychom měli jet na ryby. A ona si jen myslí, že je do mě poblázněná, protože jsem jediný chlap blízký věkem, kterého k ní pustíš.“

To byla nejspíš pravda, ale protože Ranulf už před několika lety usoudil, že Lachlan by byl pro Rowenu dobrá partie, neviděl důvod, proč ji hlídat. Místo aby komentoval Lachlanovo prohlášení, ukázal k vodopádu a svahu před sebou. „Tak tedy vzhůru k jezeru, než ji přejde vztek.“

Celodenní chytání pstruhů a okounů a obzvlášť pohled na to, jak Munro klouže zadkem napřed do Loch Shinaig, rozhodně zlepšily Ranulfovi náladu. Mohl jen doufat, že den strávený s Mitchellovou, Roweninou chápavou komornou, zlepší náladu i sestře. Kdyby tak aspoň na chvíli přestala se svým vyfantazírovaným sněním, určitě by pochopila, že dostala krásné dárky od bratrů a přátel, kteří ji mají rádi, a že ten páteční večírek bude tak velkolepý, jak to Vysočina už desítky let nezažila.

Skoro zapadalo slunce, když předávali šňůry s rybami majordomu Cooperovi, jen co jim otevřel domovní dveře. „Lady Rowena?“ zeptal se Ranulf, shodil plášť s pelerínou a oklepával bláto z holínek.

„Po mylady ani stopy,“ odpověděl Cooper a gestem přivolal lokaje, aby šel převzít materiál na večeři. „Přišel za vámi Stewart Terney, mylorde, ale prý se nic neděje, protože se máte sejít zítra dole u mlýna a do té doby to může počkat.“

Ranulf kývl. „Mé díky.“

„Bodejť,“ vložil se do hovoru Medvěd. „Kdybyste ho poslal za námi nahoru k jezeru, lekly by z toho jeho kyselého výrazu všechny ryby.“

„Tak dost, Munro.“ Ranulf se na bratra krátce zamračil. „Taky bys koukal kysele, kdyby ti zrní posílal jen Glengask. Za časů jeho dědečka obchodovali kromě nás ještě s Campbellovými a Gerdensovými a Wallaceovými.“ Snad bude moct aspoň zvýšit objem pšenice, kterou do mlýna posílal; to záleží na dohodě o platbách, jakou s Terneyem uzavře, a na letním počasí.

„Počkej, až Winnie ucítí pečeného pstruha,“ ševelil Munro a mířil nahoru. „To ji přiláká.“ Zastavil se a ohlédl. „Partii šipek, Lachu?“

Jakmile druzí dva muži zmizeli, Arran se otočil a zadíval se na majordoma. Cooper s letmým kývnutím spolu s dvěma doprovodnými lokaji zmizel v útrobách velikého domu. Ranulf se opřel zády o stěnu vstupní haly a zkřížil paže na hrudi. „Co je?“

„Jenom že ty a já a Medvěd už jsme v Anglii byli a vrátili jsme se bez úhony.“

„To není totéž,“ namítl Ranulf. „Já přinejmenším nebyl celý vykulený a nečekal jsem pohádku. A jak si vybavuju, tys měl něco společného s válkou.“

„Sloužil jsem v armádě, jak se patřilo. Neodváděj řeč, Rane.“

„Jakou řeč?“

„Winnie si to vzala do hlavy a zakazováním jí nezabráníš, aby o to stála.“

„Na to nepřistoupím, Arrane. Kdyby Angláni dosáhli svého, nebude na celé Vysočině nic než ovce a celý náš klan by spolu s ostatními skončil na mrazu. Angličané nechtějí nic než peníze. A nadvládu. Nedám jim svou jedinou sestru. Je Skotka a zůstane ve Skotsku. Čeká na ni manžel, jakmile Lachlan pochopí, že už není žádné škvrně.“

„Pokud nemá Lach zálusk na jinou. Ale to je teď vedlejší. Rowena je taky napůl Angličanka,“ pronesl Arran tiše. „Stejně jako ty a Munro a já.“

„Na téhle půlce nezáleží,“ odsekl a pak se nadechl. „Nepovedu tuhle debatu s ní, ani s tebou, ani s nikým jiným. Zůstane v Glengasku. Tady je pro ni bezpečněji.“

Arran otevřel ústa, pak je zase zavřel. „Aspoň bys jí tedy mohl vysvětlit své důvody.“

To už udělal, dokud mu nedošly dech, hlas a trpělivost. „Jestli ještě nepochopila proč, tak jednoduše bude muset přijmout mé rozhodnutí takové, jaké je. Zůstane a bude mít velkolepý večírek, který může celý protrucovat, jestli chce.“

„Aha. To zní velkolepě.“

Ranulf vrhl na bratra úkosem pohled, který Arrana přiměl o půl kroku ucouvnout. „Ví, že na mě nesmí moc tlačit,“ řekl. „Nebudu to s ní už znovu probírat a nebudu už ani plýtvat dechem, abych se hádal s tebou.“

„Bodejť, všichni víme, že s tebou nemáme bojovat.“ Arran se otočil ke dveřím. „Asi půjdu za Munrem a naházím pár mrňavých špičatých věciček do zdi.“

Ranulf okamžik uvažoval, nemá-li se připojit k bratrům a k Lachlanovi, ale bylo pravděpodobné, že ti tři začnou diskutovat o tom, zda by společenská sezona v Londýně Roweně opravdu tolik uškodila. Vzpomínali by na těch pár let, co strávili v Oxfordu, a na své zřídkavé cesty do hlavního města. Obzvlášť Arran by připomínal, že čtyři roky strávené v armádě Jeho Veličenstva ho neudělaly o nic méně Skotem. Všichni měli pravdu a všichni se mýlili.

Rowena nestála o prázdniny na vzdáleném místě. Četla matčiny deníky a zamilovala se do změkčilého života večírků a krajkových toalet a mužů, kteří věnují svému oblékání stejně času jako kdejaká ženská. Připadalo mu, že chce být Angličankou.

Samozřejmě z toho vyroste, pochopí, že život ve znamení nudných, prázdných rozptýlení a snobství za moc nestojí, ale do té doby sakra zůstane v Glengasku. Pod jeho bdělým dohledem. Pod jeho ochranou. Ať už jeho snahu ocení, nebo ne. Vlastně to byla jednoduchá rovnice. Byl markýz z Glengasku, náčelník MacLawryova klanu a všech jeho příslušníků, a ať už si v Anglii zkoušejí vyrábět jakákoli pravidla, tady je jeho slovo zákon.

Ještě by měl zajet do jedné z vesnic, jak činil skoro každý den, ale nechtělo se mu. Místo toho poslal Coopera za paní Forrestovou, kuchařkou, aby udělala jeden pekáč pečených ryb na ráno navíc. Otci Dyceovi se budou náramně hodit pro nejchudší domkáře. Díky tomu všemu mu zbylo trošičku toho nejvzácnějšího: času. Většinu svých úkolů splnil včera, aby mohl dnešek věnovat Rowenině oslavě. Ranulf podmračeně pohlédl směrem ke schodům. Možná ji rozmazlil, ale co má starší bratr dělat jiného než se starat, aby jeho jediná sestra měla všechno, po čem by kdy mohla zatoužit?

„Mylorde?“

Ranulf se otočil. „Copak je, Coopere?“

Starý Skot zašoupal nohama. To bylo samo o sobě divné; Cooper se obvykle zuřivě pyšnil svým postavením a bylo o něm známo, že pohlavkuje lokaje, když se hrbí. „Je tu… trošičku zmatek kvůli jedné věci.“

„Jaký zmatek?“ Ranulf přimhouřil oči a odolal nutkání nařídit majordomovi, aby si pospíšil. To by ho jen znepokojilo a už by ze sebe nedostal rozumné slovo.

„On… ehm, Debny řekl paní Forrestové, že si půjčili faeton, ale protože bylo ještě brzy, nepovažovala za vhodné zmínit se o tom mně, jenže teď… no, slunce už zapadlo a není… Totiž…“

„Kdo si půjčil faeton?“ přerušil ho Ranulf, protože pochopil, že bez přímé otázky se ke konci vyprávění nikdy nedostanou.

„Mitchellová, mylorde. Předpokládám pro lady Winnie. Samozřejmě si vyjely, ale jak už jsem řekl, připozdívá se, a ony si s sebou nevzaly ani psy, ani jezdce, a…“

Konec majordomovy řeči Ranulf neslyšel, protože už byl v polovině schodů s ledovým rampouchem zabodnutým do hrudi. „Arrane!“ hulákal v běhu.

„Munro!“

Rowenina ložnice vypadala, jako by v ní řádil prudký severák. Všude se povalovalo šatstvo a lůžkoviny, kousky spáleného papíru vypadané z mohutného krbu a dokořán otevřenými okny vnikal do pokoje horský večerní chlad. Ale stejně…

„Rane! Kde k čertu je…“

„Kristepane. Neunesl ji někdo?“ Arran vklopýtal dovnitř hned za Munrem, s Lachlanem v patách. „Zatracení Gerdensové. Za tohle budou cedit krev!“

„Počkej, Arrane,“ nařídil Ranulf, dřepl si, projel dlaní spálené papíry a odstrkával přitom psy, když se s nervózním ňafáním tlačili k němu. Opravdový chaos už párkrát viděl, a tohle vypadalo kapánek moc uspořádaně. Staré šatstvo rozházené, ale nic, co by opravdu ráda nosila. Postel neustlaná, ale neležela v ní už mnoho hodin. Zvedl jeden z větších kusů. Byla na něm stěží viditelná slova „odré střevíce“ a hned pod nimi něco, co vypadalo jako „kartáč“.

„Co tam máš, Rane?“ dřepl si Munro vedle něj. Bratr zatínal zuby i pěsti. Munro neměl přezdívku...

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Prolog