Přeložila:

KLÁRA ŽEMLIČKOVÁ

J. D. Hawkins: Láska a tetování

Vydání první

Copyright © 2018 by J. D. Hawkins

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency

and RF Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2285. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Love & Ink vydaného v roce 2018

Český překlad © 2019 Klára Žemličková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design © 2019 by RBA Designs

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Tisk TBB, a.s., Banská Bystrica

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1152-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1153-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

J. D. Hawkins

Láska a tetování

Tato kniha je věnována všem talentovaným tatérům,

díky nimž můžeme nosit své sny na kůži.

Děkuju vám za inspiraci, lásku a naprostou

oddanost tomuto umění.

1

ASH

Dnes je ten den. Vím přesně, co chci, kde si to nechám udělat a kdo mi to udělá.

Tetovací studio ráno vrhá na slunnou ulici v jižní části Echo Parku ostrý, těžký stín. Tmavé barvy působí mezi firemními cedulemi a naleštěnými okny kaváren a vintage second handů dramaticky. Výlohu studia pokrývají detailní obrázky lebek a růží, které tají, co se za nimi skrývá, jako zamračený pohled zlobivého kluka, který vás vyzývá na souboj. Čím jsem blíž, tím je můj tep rychlejší.

Jakmile zastavím, abych zaparkovala, vidím dovnitř vcházet jednoho potetovaného člověka, a dalšího naopak vycházet. Tetovací studio Mandala není největší v Los Angeles – snad ani nejnavštěvovanější – ovšem rozhodně nejlepší. Možná i v celé Kalifornii. Nechat se potetovat jinde znamená slevit se svých nároků a všichni to vědí. Dokonce i já, a to zatím žádné tetování nemám. Strávila jsem měsíce brouzdáním po internetu a prošla tisíce návrhů, než jsem se rozhodla pro konkrétního tatéra a tohle studio. Vzhledem k půlroční čekací době a striktnímu zákazu klientů přímo z ulice, který platí i pro ty nejslavnější rockové a filmové hvězdy, mi to celé připadá téměř jako požehnání, že se skutečně nechám potetovat přímo tady. Nerozmyslela jsem si to ani za těch šest měsíců, ale přesto to nestačilo na to, abych byla teď, když stojím přímo před salonem, klidnější.

Vystoupím z auta, zaplatím parkovné a odhodlaně vykročím k tmavým dveřím. Trochu se zdráhám otevřít, avšak mnohem víc se bojím, že když zaváhám, nakonec se otočím a ujedu pryč. Cítím příval adrenalinu. Konečně jsem se odhodlala.

Když otevřu dveře a vejdu dovnitř, uslyším bzučení tetovacího strojku a ucítím vůni dezinfekce. Pakliže byl exteriér salonu poněkud zastrašující, interiér je působivý. A větší, než jsem si představovala. Stěny jsou od stropu až po podlahu pokryté úžasnými, složitými kresbami. Hypnotizující vzory, tváře tak krásné, až se zdají skutečné, bytosti, postavy a kříže natolik živé, až se vám při pohledu na ně zdá, že tančí. Uvnitř se nachází i vintage pohovka v designu Bauhaus, která by se dobře vyjímala v muzeu, působící tak umělecky, že byste se na ni radši jen dívali, než si na ni sedli. Před ní stojí nízký, vyřezávaný stolek v asijském stylu, zaházený katalogy s návrhy. Skleněný pult dělí místnost na polovinu a za ním se nachází fialovočervený závěs s indickým motivem. Tohle studio je zevnitř úplně jiné, než jsem si představovala, a přesto perfektní.

Za pultem stojí velký chlap, který se zaujetím hovoří se zákaznicí. Sleduju, jak natáhne paži – natolik, abych rozeznala celé dračí křídlo, a rozloučí se s tou mladou holkou s bodlinami na hlavě sražením pěstí.

Jakmile je zákaznice pryč, upře na mě rozzářený pohled. Jeho temeno je holé jako hlava mimina a na bradě mu roste zrzavý plnovous, z něhož byste mohli uplést cop. Je to on? Schurkenwolf? Vím, že tady pracuje víc tatérů, ale hlavní lákadlo je právě Schurkenwolf, majitel – a osoba, se kterou mám sjednanou schůzku. Většina známých tatérů vystupuje pod přezdívkami, ovšem s pseudonymem, který v němčině znamená „toulavý vlk“, ani nevím, co můžu od tohohle muže očekávat… kromě toho, že pravděpodobně pochází z Německa.

„Zdravim,“ řekne s jižanským přízvukem, který nemá s Německem nic společného a okamžitě všechny mé domněnky rozpráší. „Vítej. Co pro tebe můžu udělat?“

„Vy jste Schurkenwolf?“ zeptám se vystrašeně navzdory jeho přátelskému přístupu.

„Vůbec.“ Rozesměje se. „Já jsem Ginger.“

„Ginger! Vy jste přece dělal všechna ta mikrotetování, která jsem viděla na Instagramu studia. Ty detaily miluju,“ vyhrknu.

Ten velký chlap se vážně začervená. „Díky. Víš, že nebereme lidi z ulice, ale rád ti nabídnu krátkou konzultaci a pak můžeme…“

„No, už jsem si s vámi vyměnila pár e-mailů,“ oznámím a trochu nejistě vykročím kupředu. „Jsem na jedenáctou objednaná k Schurkenwolfovi.“

Ginger začne ťukat do klávesnice a přimhouří oči do obrazovky. „Ashley Carterová?“

Stáhne se mi žaludek a nervózně se rozesměju. „To jsem já.“

Jeho úsměv je stále milejší. „Paráda. Běž se posadit. Hned tam budu.“ Pokyne k pohovce a pak zmizí za závěsem.

Čekání si krátím prohlížením návrhů a na okamžik se duchem ztratím v jemném stínování srsti divoké kočky na plakátě po straně. Za závěsem slyším nesrozumitelné mumlání, než mě najednou vyruší cizí hlas.

„Takže ty jsi Ashley?“

Ten hlas je výrazný a rozvážný. Tvoří ho hluboké tóny, které můžou pocházet pouze ze silného těla.

„Jo,“ odpovím a nedaří se mi odtrhnout oči od zdi. „Ale můžete mi říkat…“

Otočím se a zůstanu stát jako opařená. Příval šoku vyplaví z mého těla veškeré spojení s realitou.

Je vysoký, ramena má natolik široká, že by mohla sloužit jako beranidlo, a má výraznou čelist. Zpoza hustých, tmavých vlasů mhouří ledově modré oči. Nevěřícný pohled.

„Ash?“ vypraví ze sebe.

„Teo?“ pípnu, že by mě nejspíš neslyšel ani z půl metru.

Stále tomu nemůžu uvěřit. Teprve když mi věnuje ten svůj úsměv, o němž jsem si myslela, že už ho nikdy nespatřím, přestanu pochybovat. Je to on.

Za těch sedm let, co jsem ho neviděla, zesílil. Jemné, chlapecké rysy zdrsněly časem a jasné křivky svalů dodávají jeho postavě tvar. Paže má pokryté černými a šedými tetováními; spletí geometrických tvarů, zvířat a květin, které dohromady vytvářejí až hypnotický vzor. V hlavě se mi, jako špatná fotografie, vynoří obraz zádumčivého kluka v upnutých džínech a s načechranými vlasy, který na mě čekával na motorce, aby mě odvezl. Nemůžu odtrhnout oči od tohoto úžasného muže, jímž se stal.

Vyschne mi v ústech a zpanikařím. Tahle chvíle, kdy stačím projít tolik vzpomínek a zažít tolik pocitů, se táhne jako věčnost, ale pořád je příliš krátká na to, abych se vzpamatovala. Potřebovala bych týdny – možná měsíce – abych se z tohohle zážitku probrala. Abych zjistila, jestli mám cítit vztek, bolest, smíření, nebo vůbec nic. Místo toho se můžu jen zhluboka nadechnout a nasadit bezstarostný výraz.

„Jak se ti vede?“ zeptá se a opře se pažemi o pult. Zní naprosto neutrálně a uvolněně. Ale vím, že tohle setkání musí být šok i pro něj. Ovšem netuším, co cítí.

Snažím se vymyslet nějakou uvěřitelnou, neformální odpověď. Co byste odpověděli muži, jehož jste milovali s tak silnou oddaností, kterou v sobě dokáže najít jen čerstvě zamilovaný teenager? Klukovi, který byl vaším tajemstvím, s nímž jste se líbali za svitu měsíce a houkání sov? Klukovi, který k vám ve dvě hodiny ráno vyšplhal oknem a zdržel se jen na tak dlouho, aby vám předal ukradenou květinu, a pak vás tam nechal s přetrvávající chutí svých rtů a pocitem, že všechny ty romance, o nichž jste četli, nebyly jen pravda, ale taky byly prodané výrazně pod cenou?

Co byste řekli klukovi, který před vaším maturitním plesem bez varování zmizel z města, před večerem, během něhož jste se celému světu chystali oznámit, že už svou lásku nehodláte tajit a už vám nezáleží na názorech ostatních?

Říkám si, jestli zažívá stejné rozčarování, jestli taky cítí, jako kdyby mu někdo drtil vnitřnosti. Pokud ano, pak to nedává najevo. Nevidím v jeho očích žádný soucit, žádný náznak pochopení, nic z toho, co by si zasloužila dívka, které ublížil.

Chce se mi řvát a nejradši bych mu vrazila facku v marném pokusu zranit ho, jako on zranil mě. Ale druhá část mé osoby by ho nejradši pevně objala, aby zastavila rány krvácející sedm let. Jsem zavalená emocemi a chtěla bych toho udělat tolik, až nakonec neudělám vůbec nic.

„Mám se fajn. A co ty?“ vypravím ze sebe.

„Taky dobrý,“ odpoví rozhodně.

„Takže ty jsi… ty jsi Schurkenwolf?“

„Osobně,“ prohlásí s bezstarostným úsměvem. „Co si chceš nechat vytetovat?“

„Jo, jasně.“ Automaticky sáhnu do kabelky pro starou fotku a položím ji před něj na skleněný pult. Jeho výraz zněžní.

„Tvoje maminka, že jo? Pamětní kérka.“

Přikývnu. „Jen obličej. Chtěla bych ji na vnitřek paže. Na biceps,“ oznámím a snažím se ze všech sil mluvit srozumitelně.

Teo zvedne fotku a začne si ji prohlížet s chladnou objektivitou automechanika, který se právě dívá na motor. Přemýšlím, jestli si na tuhle fotku vzpomíná, jestli si vzpomíná, jak jsem ji celé roky měla ve stříbrném rámečku vystavenou na nočním stolku.

Nakonec vedle fotky položí blok se čtvrtkami a sundá víčko z technického pera. Pak se nakloní nad pult a soustředěně začne vytvářet návrh. Slyšela jsem, že v Mandale navrhují tetování přímo před vámi, než aby ho kreslili týdny či měsíce dopředu. Někdo tvrdí, že to dělají, aby ušetřili čas, či proto, aby byl celý proces autentičtější. Skutečnost, že tetování v Mandale navrhují „tady a teď“, prý navíc podtrhuje originalitu. Nicméně tetování je to poslední, na co momentálně myslím.

Zírám na Tea, ovšem jsem mnohem klidnější, když teď věnuje celou svou pozornost práci. Přistoupím k pultu, jako kdybych se chtěla pořádně podívat na to, co kreslí, ale vlastně se chci pouze dostat blíž. Voní stále stejně, směs šmíru a sladkosti umocněná pobytem na slunci. Jeho vlasy jsou kratší, pořád je to však ta hustá, nezacuchaná masa, které mé prsty nikdy nedokázaly odolat. Díky černému tílku si můžu prohlédnout tetování, která pokrývají jeho odhalené svaly. Mezi nejrůznějšími vzory a nápisy si všimnu motocyklových řídítek – jediné kérky, kterou měl, když jsem ho poznala – po níž jsem kroužila ukazováčkem sem a tam, zas a znova…

Teo se narovná do své celé dominantní výšky a blok otočí směrem ke mně.

„Tak co myslíš? Nějak takhle? Až to vystínuju, bude to mít větší hloubku i rozměr, ale díky tomuhle si můžeš aspoň udělat představu.“

Po návrhu jen zběžně přejedu očima – nejsem v rozpoložení, abych mohla cokoliv hodnotit.

„Vypadá to skvěle,“ řeknu se zdvořilým úsměvem a zákaznickou spokojeností.

Teo pokyne k závěsu a zavede mě do místnosti s křesly a vybavením. S profesionalitou doktora si navlékne latexové rukavice, a když si připravuje dezinfekci, inkoust a nové jehly, promluví na mě přes rameno. Buší mi srdce a moje mysl je stále zahlcená miliony vzpomínek a myšlenek.

„Posaď se a sundej si tu košili.“

Zarazím se, protože někde na bojišti mezi mým srdcem, hlavou a vnitřnostmi se začne odehrávat bitva rozličných pocitů. To k tomu opravdu nic neřekne? Opravdu se ke mně bude chovat jako k nějaké holce, která přišla z ulice, a ne jako k dívce, které slíbil své srdce?

Ale k věci, opravdu jsem na tohle připravená? Budu hodiny sedět v téhle podivné atmosféře plné nevyřčených otázek, nevyřešených křivd, zatímco mi Teo bude na paži tetovat portrét mé zesnulé matky? Takhle zranitelná, zmatená a paralyzovaná jsem se necítila od toho večera, kdy jsem za poslechu tlumené hudby a smíchu ostatních párů stála venku v maturitních šatech, civěla na prázdnou silnici a namlouvala si, že se Teo musí každou chvíli objevit, než jsem si nakonec v noci zavolala taxi domů.

Začnu si pomalu rozepínat košili. Ruce jednají samy za sebe, ačkoliv jim říkám, aby přestaly. Teo se ohlédne a pohledem přejede od mých očí směrem k holé kůži. To už je mi vidět ramínko od podprsenky. Zčervenám a začnu si znovu přehrávat minulost. Vzpomínám, jaké to bylo, když jsem na něm sedávala nahá. Na ty oči, které klouzaly po mém těle jako dlouhý polibek. Otočí se zpět k vybavení a já tam jen tak stojím, celá rozhozená a ohromená. Tep se mi nepřestává zrychlovat. S tetováním to ovšem nemá nic společného.

Teo se ke mně znovu otočí a tentokrát mi věnuje zmatený pohled, jako kdyby si říkal, proč mi to tak dlouho trvá. Náhle opět nasadí ten svůj poloúsměv.

„Jsi nervózní?“ zeptá se.

„Víš co?“ řeknu a zabalím se do košile. „Asi jo. Myslím, že na tohle nejsem… připravená, nejspíš. Promiň. Radši půjdu.“

Než stačí Teo cokoliv říct, už jsem k němu otočená zády a odhrnuju závěs. Když jsem až u dveří, zaslechnu jeho hlas.

„Ash, počkej.“

Otočím se na něj. Stojí před závěsem se stejně nečitelným a tvrdým výrazem jako pokaždé, ale najednou jako kdyby měl v očích cosi něžného. Možná si to jen namlouvám.

„Jsem rád… že jsem tě zase viděl,“ řekne.

„A kdyby sis to rozmyslela a chtěla přijít, pošli Gingerovi e-mail a hned dostaneš nový termín.“

Tentokrát to zvládnu. Semknu rty jako nejasné gesto souhlasu a odejdu.

2

TEO

Kdo potřebuje psychologa, když máte psa? Takového psa, který vám nemusí pokládat otázky, aby zjistil, jak se cítíte, a pouze vám olízne tvář, aby vám bylo líp. Duke kňučí, tahá vodítko po domě a skáče mi na klín pokaždé, když se posadím, jako kdyby vycítil ty nehezké vzpomínky, které se mi začínají plížit do hlavy.

Když vám na dveře škrábe vořech, nemůžete se jen tak na pohovce schoulit do klubíčka a „rochnit“ se v minulosti. Takže celý zpocený vybíhám do parku Runyon Canyon, zatímco Duke mě střídavě předbíhá nebo čichá v zeleni.

Sprintuju po prašné cestě tak rychle, až mi i můj pes věnuje zmatené pohledy. Překonávám se, abych nemusel přemýšlet, vzpomínat. Svaly mě pálí a plíce se chystají vybuchnout.

Ash. Myslel jsem, že její tvář už nikdy neuvidím. Tvář, kterou jsem odevzdal snům a nedokončeným představám. Sedm let jsem si namlouval, že na tom nezáleží. Sedm let jsem se snažil přesvědčit sám sebe, že jsem udělal správnou věc. Měl jsem sedm let na to, abych všechny ty vzpomínky pohřbil a začal znovu. Sedm let jsem měl na to, abych zapomněl. A za necelých sedm vteřin se to všechno vrátilo zpět, čerstvé a syrové jako v ten den, kdy se to stalo.

Pamatuje si to vůbec? Vždy bylo těžké zjistit, na co myslí. Zamčená truhla pozvolna doutnajících emocí. Tak chladná a klidná jako člověk, který ví něco, co vy ne.

Slušelo jí to. Ty její pronikavé tmavé oči a dlouhé blond vlasy o trochu kratší a sestříhané, rámující její tvář v živoucích úhlech. Tak mocná krása, až mi připomněla staré dobré časy i ty zlé…

Zastavím se a s rukama v bok lapám po dechu. Přede mnou se rozprostírá celé L. A.

„Duku!“ zavolám a pak udýchaně hvízdnu. „Duku, kámo. Kde tě mám?“

Zastíním si oči, ohlédnu se na cestu a ujdu několik kroků, dokud na něj nevidím. Válí se po zemi a funí stejně jako já, zatímco vedle něj klečí nějaká dívka a drbe ho.

Usměju se a vydám se za nimi. Dívka je ke mně otočená zády, vlasy stažené do krátkého culíku, ale přesto je znát, že je to kus. Vypracovaná stehna ve tříčtvrtečních legínách, boky, za které by se dala dobře čapnout, a zadek k nakousnutí.

Možná přesně tohle potřebuju, abych vyhnal z hlavy démony; špetku fyzické terapie, kterou mi poskytne atletická blondýna se zálibou ve psech. Do háje, asi mě to setkání s Ash rozhodilo proto, že moc pracuju a dlouho jsem si s nikým neužil. Nejspíš to ví i Duke a snaží se mi takhle pomoct.

Blížím se k nim, slunce mi stále svítí do očí a ti dva si pořád hrají.

„Ty máš novou kamarádku, Duku?“ zeptám se.

Dívka ho ještě jednou podrbe a prohlásí: „Nádherný pes.“

Pomalu se zvedá a já už si připravuju ten svůj pohled. Otočí se ke mně a naše úsměvy najednou zamrznou, jako kdyby byly nezákonné.

Je to ona.

Chvíli na sebe civíme jako zvířata, která se ocitla v teritoriu toho druhého. Napětí se zlomí jediným možným způsobem – oba se začneme nevěřícně smát.

„To snad není možný,“ vyhrkne Ash a zavrtí hlavou.

„Dvakrát za dva dny. Buď jsi v tom špehování fakt dobrá, nebo fakt špatná.“

Rozesměje se. Její smích zní stejně jako dřív, jen trochu silněji a snad i sebevědoměji. Jako zvuk ptačích křídel ve vzduchu. Chvíli si užívám pohled na její zpocené rameno, které odráží sluneční svit, na prohřátou, lesklou kůži napjatých svalů. Najednou se ocitnu zpět v dusném létě, kdy jsme odjeli k jezeru a koupali se tam za poledního slunce nazí. Šukali jsme přímo na skalách, těla vlhká od potu i vody, rozpálená, neklidná a hladová. Polknu na sucho. Kéž bych ji tam mohl vzít znovu – bez otázek a našeho složitého příběhu.

„Nikdy jsem tě tady nahoře neviděl,“ podotknu. „A to sem chodím běhat často.“

Pokrčí rameny. „Přestěhovala jsem se do téhle části města teprve minulý týden.“

„Fakt?“

„Jo,“ přitaká. „Povýšili mě v práci, takže si konečně můžu dovolit byt, který nemá rozměry šatny.“

Pousměju se. Líbí se mi, jak je přede mnou uvolněná, a zvuk jejího hlasu ve mně vyvolává nejrůznější myšlenky.

„A co teď děláš?“ zeptám se.

„Pracuju jako producentka,“ odpoví. „Slyšels o Hollywood Night?“ Zavrtím hlavou. „Chápu,“ zazubí se, „nejsi úplně cílovka. Je to bulvár. Třeba ‚tahle celebrita si nechala dát piercing do bradavky‘, ‚tenhle herec chodí s touhle modelkou‘… Není to zrovna intelektuálně stimulující práce, ale máme dobrou sledovanost a tím i peníze. Nemůžu si stěžovat.“

„To je dobrý,“ řeknu.

Ash se na mě podívá úkosem.

„Tys s tím ještě nepřestal?“ namítne s úsměvem s dolíčky.

„S čím?“

„‚To je dobrý‘ říkáš vždycky, když se snažíš být zdvořilý.“

Zachechtám se a hodím okem po Dukeovi, který na nás kouká s vyplazeným jazykem, jako kdyby měl lístek do první řady a sledoval divadelní hru o starých kamarádech.

„Poslyš,“ řeknu. „Ten včerejšek, ve studiu…“

Ash mávne rukou.

„Promiň, že jsem zdrhla.“

„Chápu to,“ přitakám a doufám, že tomu nepřiloží moc velký význam. „První tetování je výzva. Ale myslel jsem to vážně s tím, kdyby ses rozhodla přijít znovu. Někam tě vměstnáme.“

„Díky.“ Ash se pousměje a náhle se mezi námi rozhostí provinilé ticho, jako kdybychom zrovna něco zametli pod koberec a rozhodli se, že to tam zůstane. To ticho se zdá nekonečné, takže přemýšlím, co bych mohl říct. Něco jiného než to, o čem se ani jeden z nás nechce bavit. Něco jiného než „sbohem“ – ještě jsem se jí nenabažil.

„Jo,“ vzpomenu si najednou. „Pamatuješ si tu holku jménem Isabel, se kterou jsme chodili ven? Z výtvarky?“ zeptám se.

Ash zamyšleně pokrčí nos.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

1

2