Toto vydání vychází ve spolupráci s Penguin Books, imprint Penguin Publishing Groups, divize Penguin Random House LLC.

Under the Harrow

Copyright © Flynn Berry, 2016

Translation © Dana Konvičková, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-541-7

část první

LOVCI

1

Ve Východním Ridingu se pohřešuje žena. Zmizela přímo z Hedonu, tedy blízko místa, kde jsme vyrostly. Až se o tom dozví Rachel, bude si myslet, že to udělal on.

Vývěsní tabule hospůdky Překvapení, malba klipru v zelených mořských vlnách, se kýve a vrže ve větru. Podnik se nachází v klidné částí Chelsea. Když skončím s prací na Phene Street, zastavím se tam na oběd a sklenku bílého vína. Pracuju jako asistentka zahradní architektky. Její specializací jsou louky. Vypadají úplně přirozeně, jako by je byl ani nikdo nenavrhl.

Reportérka se na obrazovce pohybuje parkem v místech, kde byla zmizelá žena naposledy spatřena. Policie a pátrací psi ji hledají všude po kopcích kolem města. Dneska bych o ní mohla říct Rachel, i když by to asi dost pokazilo celou návštěvu. S tím, co se jí tenkrát stalo, to nemusí mít přece vůbec nic společného. A téhle ženě se možná ani nic nestalo.

Dělníci z domu odnaproti zrovna skončili s obědem. Kolem nohou se jim válí papírové obaly od svačiny. Ztěžka se zvedají na nohy a v chladném slunci se chystají zpátky do práce. Už jsem dávno měla být na cestě na vlak do Oxfordu, ale v kabátu a šále pořád ještě stojím v baru a sleduju detektiva ze stanice v Hullu prosícího veřejnost o jakékoli informace o pohřešované ženě.

Když zpravodajství vystřídá předpověď počasí a informace o velké bouřce na severu, vyjdu ze dveří pod rozvrzaný vývěsní štít a na dalším rohu pak zahnu k Royal Hospital Road. Projdu kolem pečlivě posekaných trávníků na Burton Court. Míjím realitní kancelář. Obdivuji krásné a dokonalé domy v Chelsea a Kensingtonu. Pořád ještě bydlím v bytě jednoho věžáku v Kilburnu. Schodiště tam pořád a možná už navždy páchne čerstvým nátěrem, balkony se hemží racky. Zahradu samozřejmě nemám, jak jinak. Inu, kovářova kobyla – no a tak dále.

Po Sloane Street projíždějí černé taxíky. Na zdech domů se lesknou odrazy oken protilehlých budov. Ve výloze knihkupectví mají vyrovnané hromádky nového vydání překladu Příběhů tisíce a jedné noci.

V jednom z příběhů pije mocný čaroděj lektvar ze speciální byliny, který ho udrží věčně mladým. Problém je v tom, že ta bylina roste jen na těžko dostupném místě na vrcholku hory. Každý rok tak čaroděj přesvědčí nějakého mladíka, aby se mu pro tu rostlinu vydal. Hoď mi ji dolů, povídá čaroděj. Já se pak pro tebe vrátím. Mladík tedy hodí tu bylinu dolů z hory. A konec už si nějak nepamatuju. A tak to prostě je. Zapomněla jsem konce většiny těch příběhů. Všechno, až na to důležité, tedy že Šeherezáda přežije.

Strávím pár minut v metru a už zase stoupám schodištěm nahoru do stanice Paddington. Ve stánku na nádraží si koupím lístek na vlak a lahev červeného vína.

Na nástupišti hlučí vlaky. Tolik bych si přála, aby se Rachel přestěhovala do Londýna. „Ale to bys sem za mnou nemohla jezdit!“ opáčí vždycky. Má pravdu, její dům miluju. Je to stará farma na malém kopečku a z každé strany ji hlídají dva staré vzrostlé jilmy. Uklidňující šumění jilmů tam je slyšet ve všech horních pokojích. Miluje svůj život na tom místě, i to, že žije sama. Před dvěma lety se skoro vdala. „O vlásek,“ řekla.

Ve vlaku se opřu o sedačku a pozoruju, jak mi za oknem ubíhají zimní pole. Můj vagón je skoro prázdný. Sedí v něm jen několik málo dojíždějících, kteří skončili dneska v práci dřív a jedou si užívat víkend. Nebe je šedé se stužkou purpuru vzadu na obzoru. Mimo město je vždy mnohem chladněji. Poznáte to podle tváří lidí čekajících venku na nástupištích. Ze spojů naspod okýnek stoupají malé stužky páry. Vlak je jako světelná kapsle prorážející temnou krajinu.

Podél mého vozu běží několik kluků v mikinách s kapucemi. Než s nimi očima srovnám krok, skočí přes nízkou zídku a zmizí pod zábradlím. Vlak teď projíždí mezi vysokým zeleným porostem. V létě se díky tomu v kupé objevují prosvítavě zelené odlesky, jako byste byli pod vodou. Teď jsou keře skoro holé, takže se světlo ve vlaku nikterak neproměňuje. Na větvičkách vidím mezi úponky sedět maličké ptáčky.

Před pár týdny se Rachel zmínila, že by chtěla začít chovat kozy. Říkala, že ten hloh, co má dole na zahradě, by pro ně byl ideálním místem ke šplhání. Už má psa – velkého německého ovčáka. „A co na ty kozy řekne Fenno?“ ptala jsem se.

„Nejspíš se zcvokne radostí,“ prohlásila.

Zajímalo by mě, jestli všechny kozy rády lezou na stromy, nebo jsou to jen nějaké určité druhy. Nevěřila jsem jí, dokud mi neukázala obrázky kozy balancující na cedru a dalšího hloučku koz v moruších. Žádný z těch obrázků ale návodně nezachytil, jak se tam ty kozy dostaly. „Přece pomocí kopýtek, Noro,“ sdělila mi Rachel, ačkoli ani tak mi to nedávalo smysl.

Uličkou projíždí dáma s občerstvením. Koupím si tyčinku Twix a pro Rachel tabulku čokolády Aero. Táta nám vždycky říkal, že jsme hrozně nenasytné. „Naprostá pravda,“ souhlasila s ním Rachel.

Sleduju rychle ubíhající pole a krajinu. Dneska jí řeknu o svém uměleckém zahraničním stipendiu. Pobyt mi začíná za dva měsíce, takže v polovině ledna. Čeká mě dvanáct týdnů ve Francii, v drahém podnájmu a s minimem peněz. Do výběrového řízení jsem se přihlásila se hrou, kterou jsem napsala už na univerzitě a nazvala ji Loupivý ženich. Asi je ostuda, že jsem od té doby nic lepšího nenapsala, ale to už je teď fuk, protože ve Francii ze mě určitě vypadne něco nového. Rachel ze mě bude mít radost. A připraví nám nějaký oslavný drink. Později mi pak u večeře povypráví, co se jí přes týden událo v práci. A já se jí nezmíním o té pohřešované z Yorkshiru.

Vlak zahouká, hluboce a táhle, když projíždíme mezi kopci. Snažím se vzpomenout, co to Rachel slibovala uvařit k večeři. Vidím ji, jak se pohybuje po kuchyni a přesunuje masivní břidlicovou mísu s kaštany na kraj linky. Coq au vin s polentou – myslím, že to bude ono.

Moc ráda vaří. Částečně asi i díky své práci. Tvrdí, že její pacienti mluví v jednom kuse jenom o jídle, protože si nikdy nemůžou dát, co by chtěli. Často se jí ptají, co si doma vařívá ona a Rachel jim ráda poskytne dobrou odpověď.

Nad vysokou cihlovou zdí obklopující vesnici pod námi se začínají rýsovat hliněné střechy a komíny domů. Za zdí je pole s několika seschlými keři a malými stromky, protíná ho několik úzkých cestiček připomínajících tunely. V jednom místě tam muž v zeleném klobouku zrovna rozdělává oheň a pálí chrastí. Od země ve větru stoupají k bílé obloze seschlé listy, vznášející se nad polem.

Vytáhnu si z tašky složku se seznamem pronajímatelných nemovitostí v Cornwallu. Přes léto jsme si s Rachel pronajaly dům v Polperru. Obě budeme mít přes Vánoce volno, tak si plánujeme teď o víkendu rezervovat nějaký pěkný domek.

Polperro je vybudované v záhybech pobřežních srázů. Nabílené domečky s břidlicovými střechami pokojně spočívají u koryt zelenkavých říček. Mezi dvěma útesy se tvoří přístav a za stěnou moře je pak ještě jeden vnitřní, tak akorát velký pro tucet malých soukromých lodí, se spoustou malých domků a hospůdek jakoby vrostlých do skalisek. Za odlivu leží loďky vnitřního přístaviště v bahně na břehu. V západním cípu zátoky jsou dva rozlehlé kupecké domy, jeden z hnědých cihel, druhý čistě bílý. Nad nimi se jako velké deštníky k nebi zvedají vzrostlé borovice. Vzadu za domy je na obzoru vidět rybářský domek vystavěný na skále. Je celý z přírodního granitu a za mlžných dní vypadá, jako by s útesem úplně splýval. Dům, který jsme si pronajaly, byl na předhůří, asi deset minut chůze od pobřeží Polperra. Součástí domku bylo soukromé kamenné schodiště, jehož jednasedmdesát schodů vedlo z útesu rovnou na pláž.

Cornwall jsem zbožňovala naprosto slepě a šíleně. Bylo mi dvacet devět a zrovna jsem ho pro sebe objevila. Jako by ke mně patřil. Seznam věcí, které jsem na Cornwallu milovala, byl dlouhý, ale stále ne kompletní.

Zahrnoval náš dům, jak jinak, městečko, Ještěrčí poloostrov i legendu o králi Artušovi, jehož trůn se nacházel několik mil nahoru po pobřeží na Tintagelu. Městečko Mousehall, jehož název se vyslovoval jako „mouzall.“ Daphne du Maurier a její Minulé noci jsem měla sen, že jsem se opět vrátila do Manderley – a udělali byste přesně totéž. Každý, kdo odsud kdy odešel, to cítil stejně. Typické terasy domů. Staré fotografie v hospodách a na nich místa, co už dávno neexistují nebo postavičky z městečka v dlouhých hnědých sukních a pláštích, tak malé oproti okolním útesům.

Můj seznam se přepisoval každý den. Přidala jsem borovice sklánějící se nad domy jako deštníky a hospůdku Crumplehorn. Kornšské pečivo a taky kornšské pivo. Plavání, ať už na otevřené vodě nebo v tichých, před světem schovaných jeskyních. Milovala jsem tam opravdu každou minutu, dokonce i když jsme zrovna spaly.

„Tady je všechno lepší,“ řekla jsem.

A Rachel odpověděla: „No.“

„Co máš na Cornwallu nejradši?“ zeptala jsem se jí a ona zasténala. „Řeknu ti, co tu mám nejradši já.“

Ale pak se odhodlala. „Tak na začátek, je tu oceán.“

Milovala ho rozhodně mnohem víc než já a z návratu sem je taky mnohem víc nadšená. Poslední dobou jako by nebyla sama sebou. Zdá se, že na ni nějak moc doléhá práce a vždycky je unavená.

V příští stanici průvodčí varuje, že zítra mohou kvůli vánici nastat delší zpoždění. Bezva, pomyslím si, takže bude sněžit.

Projedeme dalším městečkem, tam už mají auta zapnutá světla; slabé nažloutlé skleněnky ve slábnoucím odpoledním slunci. Pak se vlak stočí kolem řady vzrostlých topolů a namíří si to už rovnou cestou do Marlow.

Rachel není na nádraží. Ne že by to bylo neobvyklé. Služba v nemocnici se jí často protáhne. Z nástupiště odcházím v takovém šeru, že to skoro vypadá, jako by už střechy byly pokryté sněhem. Procházím vesnicí a jdu k jejímu domu. Brzy jsem už na cestičce vedoucí k němu mezi jednotlivými usedlostmi.

Říkám si, jestli mi nepřijde s Fennem naproti. Na zádech mi v batohu poskočí lahev s červeným vínem. Představuju si Rachelinu kuchyni. Miska s kaštany a na sporáku bublá polenta. Blíží se ke mně auto, raději sejdu ke kraji cesty. Když mě míjí, zpomalí skoro do kroku a žena za volantem na mě pokyne, než zase přidá plyn.

Zrychlím krok, horký dech mě hřeje, zkřehlé prsty mám nacpané v kapsách. Nad hlavou se mi honí těžké mraky a do toho přízračného ticha ostře zahvízdá vítr.

A najednou je už její dům na dohled. Přejdu kopec a pod nohama mi zakřupe štěrk. Auto má zaparkované na příjezdové cestě, asi zrovna dorazila domů. Otevřu dveře.

Zavrávorám, než si uvědomím, že je s domem něco v nepořádku, jako by mě něco odhodilo stranou.

První, co vidím, je pes. Pes visící na vodítku ze schodiště. Jak se jeho tělo ve vzduchu otáčí, lanko jemně vrže. Vím, že je to hodně špatné, ale zároveň i něčím fascinující. Jak tohle uděláte, divím se.

Vodítko je omotané kolem sloupku zábradlí. Musel se tam zaplést a spadnout, čímž se sám udusil. Ale všude na podlaze a na stěnách je krev.

Začínám hyperventilovat, i když kolem mě je ticho a klid. Bezodkladně musím něco udělat, jenom nějak nevím co. Nezavolám Rachel.

Vyjdu po schodišti. Pod úrovní mého ramene se na zdi táhne pruh krve. Jako by se někdo cestou nahoru opíral o stěnu a táhl se po ní. Pruh skončí a na dalším schodu následují krvavé otisky dlaní – pokračují i na další a až na podestu.

Na horní chodbě už je větší nadělení. Nevidím žádné otisky rukou. Zdá se, jako by se tudy někdo plazil, nebo byl tažen. Zírám na ty skvrny a po nějaké době se odhodlám podívat do chodby.

Když se k ní plazím, slyším samu sebe bědovat a naříkat. Přední stranu košile má zčernalou a vlhkou. Jemně ji nadzvednu a chytnu do náruče. Rukou se jí na krku snažím nahmatat pulz a skloním se k jejím rtům, abych zjistila, jestli dýchá. Tváří zavadím o její nos a polije mě chlad. Vdechnu jí do úst vzduch a masíruju srdce, pak přestanu. Mohla bych způsobit víc škody než užitku.

Skloním se k Rachel a celá chodba najednou zčerná. Můj dech se tříští o její kůži a vlasy. Temná chodba nás odstřihává od okolního světa.

Nikdy u ní doma nemám telefonní signál. Abych mohla zavolat sanitku, budu muset ven. Nemůžu ji tu nechat, ale najednou se přistihnu, jak klopýtám ze schodů a vycházím ze dveří.

Jakmile dotelefonuju, zapomenu, co jsem říkala. Kolem nikdo není, jen domy Racheliných sousedů a za nimi pahorkatina. V tom všeobjímajícím tichu jako bych slyšela klidné šumění moře. Nebe nade mnou se rozbouří. Vzhlédnu. Dám si ruce na hlavu. V uších mi zazvoní, jako by někdo promluvil hodně nahlas.

Čekám, že se Rachel objeví na zápraží. V obličeji zmatený a unavený výraz, oči upřené na mě. Naslouchám přítomnosti jejích měkkých blížících se kroků, když v tom uslyším houkačky.

Musí přece sejít dolů, než dorazí sanitka. Když ji uvidí někdo další, bude po všem. Na kolenou ji prosím, aby se objevila. Sirény jsou už mnohem hlasitější a jejich zvuk je mi tak nepříjemný, až se zašklebím. Pořád čekám, že se Rachel zjeví ve dveřích.

A najednou už je záchranka na dohled a blíží se cestou mezi jednotlivými usedlostmi. Dostane se až na Rachelinu příjezdovou cestu, od kol auta odletuje štěrk, a když se rozrazí dveře a rozeběhnou se ke mně záchranáři, zůstanu jako opařená. První z nich vchází do domu a druhý se mě ptá, jestli nejsem zraněná. Skloním hlavu a vidím, že jsem celá od krve. Když neodpovím, začne mě ohledávat.

Vyškubnu se mu a běžím po schodech za prvním záchranářem. Rachelina tvář je obrácená ke stropu, tmavé vlasy jí spočívají rozhozené kolem hlavy, ruce má u těla. Vidím její nohy v tlustých vlněných ponožkách. Chci se protáhnout kolem záchranářky a sevřít je v rukou.

Žena ukáže na Rachelin krk, a pak se na stejném místě dotkne i sama sebe, hned pod čelistí. Přes vlastní vzlyky neslyším, co říká. Pomůže mi ze schodů. Otevře dveře sanitky, usadí mě do ní a kolem ramen mi přehodí alumatku. Mokrá košile začíná chladnout, látka se mi studeně lepí na břicho. Drkotám zuby. Medička zapne elektrický ventilátor a obklopí mě teplo, hřeje mi záda a zase mizí ven do okolního chladného vzduchu.

Brzy dorazí policejní auta, policisté v černých uniformách se srocují na cestě a vydávají se nahoru po trávníku. Zírám na ně, očima těkám z jednoho obličeje na druhý. Něčí opasek zapraská statickou elektřinou. Čekám, až se některý z nich zasměje a skončí tu frašku. Vrchní konstábl zahloubí do země latě a přes dveře natáhne pásku. Ve větru se za ním třepotá, jako by se mu měla celá rozmotat.

Začíná se mi mlžit vnímání a najednou všechno zmizí. Jsem tak unavená. Snažím se sledovat policii, abych pak mohla Rachel povyprávět, jak to bylo.

Nebe je skoro zpěněné – jako by se na nás řítila obrovská, neviditelná mořská vlna. Kdo ti to udělal, ptám se, ale to není tak důležité. Důležité je, že se vrátíš. Stodola protějšího domu, kde sousedé obvykle parkují, je prázdná. Žije tam profesor z Oxfordu. „Farmář gentleman,“ jak mu říká Rachel. Za profesorovým domem je skoro kolmá stěna útesu a do kamene jsou tam vysekané příkré cestičky. Zírám na ten útes, dokud se mi před očima nezačne pohybovat a přibližovat se.

Do domu nikdo nevchází. Všichni na někoho čekají. Konstábl, který to tam obehnal policejní páskou, stojí u dveří a hlídá vchod. Na louce vedle profesorova domu projíždí žena na koni. Její chalupa stojí za pastvinou a hned pod skalami. Kůň s jezdkyní ve velkých kruzích cválají pod ztemnělým nebem.

Říkám si, jestli nás žena vzpínající se proti větru vidí. Dům, sanitku, uniformované strážníky rozeseté po trávníku.

Na začátku příjezdové cesty bouchnou dveře a štěrk se rozskřípe pod kroky muže a ženy. Oči všech sledují blížící se pár stoupající do kopce. Oba mají béžové baloňáky a ruce zastrčené v kapsách, dlouhé šosy za nimi třepotají ve větru. Pohledy upírají k domu, pak žena sjede pohledem ke mně a naše oči se setkají. Jsem ošlehaná větrem a ledovým vzduchem. Žena zvedne policejní pásku a vstoupí do domu. Zavřu oči. Slyším kroky blížící se ke mně štěrkem. Muž si ke mně klekne. Čeká.

Přes víčka mi přeběhne barva. Brzy všechno zase zčerná a pak uslyším jen jilmy skučící mi nad hlavou. Kdybych sešla dolů po schodech, našla bych ve dřezu a na sporáku nádobí. Na dně hrnce budou určitě zaschlé zbytky polenty. Pracovní deska bude pokrytá kousky kaštanů, jak jsme si je tam ještě horké loupaly a popálily si prsty.

Kdybych šla do jejího pokoje, uviděla bych na stěně stíny jilmů vysázených na jižní straně. Pod postelí by poklidně spal rozvalený pes, uvelebený tak, aby mohla Rachel kdykoli spustit ruku a podrbat ho. A našla bych tam taky Rachel. Spala by.

Otevřu oči.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Část první

1

Část druhá

Část třetí