La vie des elfes

Copyright © Éditions Gallimard, 2015

Translation © Kateřina Štáblová, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

Všechna práva vyhrazena.

ISBN epub 978-80-7565-543-1

Pro Sébastiena

Pro Artyho, Elenu, Miguela, Pierra a Simonu

ZROZENÍ

Dívenka ze Španěl

Ta malá trávila převážnou část svého volného času ve větvích. Když bylo potřeba ji najít, zašli se podívat ke stromům, nejdříve k velkému buku, jenž se vypínal u severního přístavku, tam ráda snila a pozorovala dění na farmě, pak ke staré lípě ve farářově zahradě za nízkou, obrostlou kamennou zídkou a nakonec, nejčastěji v zimě, k dubům v západní části přilehlého pole, v úžlabině, jakési zemské příbojové vlně osázené třemi druhy stromů tak krásných, že jim nebylo rovno v celém kraji. Dívenka hnízdila na stromech po celý čas, kdy mohla uniknout životu ve vsi, který se skládal z učení, jídla a mší, a stávalo se, že si tam pozvala kamarády, a ti žasli nad vzdušnými teráskami, které si zařídila, a bylo pro ně poctou trávit tam s ní celé dny povídáním a smíchem.

Jednoho večera, kdy zase seděla na nízké větvi prostředního dubu, zatímco úžlabina se už plnila stínem, a kdy věděla, že už se ji vydají hledat, aby se vrátila do tepla, rozhodla se to raději vzít přes pole a jít pozdravit sousedovy ovce. Odešla do snášející se mlhy. Znala každý trs trávy v okolí otcovy farmy až k hranicím té Marcelotovy; bývala by mohla zavřít oči a orientovat se podle drnů na louce, rákosu ve strouze, kamenů na cestě a mírného náklonu svahu jako podle hvězd; místo toho je ze zvláštního důvodu otevřela dokořán. Někdo kráčel v mlze sotva několik centimetrů od ní. Z jeho přítomnosti se jí zvláštně svíralo srdce, jako by se nějaký zvuk vinul sám do sebe a vyvolával v ní zvláštní obrazy – viděla bílého koně ve zlatohnědém houští a cestu dlážděnou černými kameny, jak prosvítá listovím.

Řekněme si nejdříve, jakým dítětem vlastně byla v den téhle pozoruhodné události. Všichni dospělí, kteří žili na statku s ní – otec, matka, dvě pratety a dvě velké sestřenice – ji zbožňovali. Bylo v ní nějaké kouzlo, které se nepodobalo tomu, jaké vidíme u dětí, jejichž první hodiny byly klidné, ten druh milosti plynoucí z příjemné směsice nevědomí a štěstí, ne, byla to spíš duhová záře kolem ní, kterou bylo možné spatřit, když se pohybovala, a kterou lidé, jejichž duši utvářel pobyt v lesích a na pastvinách, srovnávali s chvěním velkých stromů. Jen nejstarší tetička si díky své náklonnosti ke všemu, co nemá vysvětlení, sama pro sebe myslela, že uvnitř té malé je něco magického, všichni však měli za jisté, že způsob, jakým se pohybuje, je u tak malé dívky neobvyklý, vzduch kolem ní se chvěl a chvílemi mizela z očí jako vážky nebo větve ve větru. Jinak byla tmavovlasá a velmi živá, trochu hubená, ale půvabná; oči měla jako dva zářící obsidiány; trochu tmavší, olivovou pleť; kruhový ruměnec vysoko na poněkud slovanských lícních kostech a nakonec zřetelně vykroužené rty v barvě čerstvé krve. Nádhera. A jaká povaha! Pořád by jen běhala po polích, ležela v trávě a zírala do vysokého nebe, brodila se přes potoky bosýma nohama, v létě kvůli osvěžení, v zimě pro ten ledový chlad, a s vážností biskupa všem vyprávěla, co skvělého či obyčejného se jí přihodilo během dní strávených venku. K tomu lehký smutek, jaký je vlastní duším, jejichž inteligence přesahuje vnímání a které, podle jistých indicií, jež jsou všude, i na místech chráněných a nesmírně chudých jako to, kde vyrostla, už tuší budoucí tragické události světa. A tak v pět hodin odpoledne tato horoucí, ale utajená květinka cítila vedle sebe v mlze neviditelnou bytost, o níž věděla jistěji než kněz, který káže existenci Boha, že je stejně přátelská jako nadpřirozená. Neměla proto strach. Místo toho se vydala jejím směrem, stejným, pro nějž se sama před chvílí rozhodla, za ovcemi.

Něco ji vzalo za ruku. Bylo to, jako by někdo širokou pracku zavinul do poddajného, hřejivého přadena, aby vzniklo hebké klepeto, do něhož se nořila její vlastní ruka. Žádný člověk však nemohl mít takové sevření, přes namotanou hedvábnou přízi totiž cítila prohlubně a plošky, které připomínaly kopyto obřího divočáka. V tu chvíli odbočili doleva, téměř do pravého úhlu, a ona pochopila, že míří směrem k lesíku a obcházejí ovce i Marcelotovu farmu. Leželo zde pole ladem celé porostlé pěknou, hustou a vlhkou trávou, jemný svah stoupal a křivolaká pěšina vedla až na kopec, na jehož druhé straně stál hezký topolový les s koberci jahod a barvínku, kde, není tomu tak dávno, měla každá rodina právo kácet stromy a štípat dříví, jakmile padl první sníh; tyto časy naneštěstí minuly a ani dnes o nich řeč nebude, ze smutku, či snad že zapomněli, a také proto, že v tuto hodinu dívenka běží vstříc svému osudu a pevně se drží kopyta obřího kance. Události toho večera se staly na podzim, který už dlouho nebyl tak mírný. Odložili sušení jablek a hrušek na sítech zasazených do dřevěných rámů v komorách a po celý den pršel hmyz omámený zralými plody ovocného sadu. A pak také byla ve vzduchu jakási ochablost, malátný povzdech, klidná jistota, že to nikdy neskončí, a i když lidé pracovali jako obvykle, bez oddechu a naříkání, potají se radovali z toho nekonečného podzimu, který jim připomínal, že nikdy nesmí zapomenout milovat.

Dívenka však stále směřovala k mýtině lesa na východě a znovu se stalo něco nečekaného. Začalo sněžit. Začalo sněžit najednou a nepadaly malé, nesmělé vločky, které se plyšově snášejí v šeru a budí dojem, že se ani nedotýkají země, ne, začalo sněžit hustě, vločky byly těžké jako pupeny magnolie a držely při sobě tak, že tvořily zcela neproniknutelnou clonu. V šest hodin večer to ve vsi všechny překvapilo; otce, který štípal dříví v jednoduché hrubé haleně, Marcelota, který venčil smečku psů u rybníka, Jeannette, která hnětla těsto na chleba, a ještě další, kteří takhle koncem podzimu snili o ztraceném štěstí, měli volnou chvíli nebo si šli po své práci; ano, všichni byli lapeni a od teď budou zavírat dveře do chléva na závoru, zaženou ovce a psy a budou se chystat na to, co je téměř stejně příjemné jako hluboké podzimní vyčerpání: na první večer u krbu, zatímco se venku čerti žení.

Chystali se na to a vzpomínali.

Vzpomínali, alespoň ti, co mohli, na konec jednoho podzimního dne před deseti lety, kdy sníh začal padat stejně náhle, až se zdálo, že nebe se najednou chce rozdrobit na bělostné hobliny. A zvláště na to vzpomínali na statku té malé, kde právě zjistili, že není s nimi, a kde si otec nasadil kožešinovou čepici a oblékl loveckou vestu, páchnoucí naftalínem na sto honů.

„Jen aby nám ji zase nevzali,“ šeptal si, než zmizel do tmy.

Klepal na dveře domů ve vsi, kde bydleli další farmáři, mistr sedlář, starosta (a hlavní cestář v jedné osobě), lesník a ještě několik dalších. Všude mu stačilo říct jen jedno: chybí tu maličká, a hned se vydal k dalším dveřím. Za ním volal pán domu, aby mu donesli loveckou bundu nebo hodně teplý kabát, ustrojil se a zmizel do chumelenice směrem k dalšímu domu. Takto se jich u Marcelota sešlo patnáct, jeho žena už na pánvi opekla slaninu a připravila džbánek svařeného vína. Všechno to spořádali v deseti minutách, přerušovaných bojovými instrukcemi, které se moc nelišily od těch, co si dávali, když se po ránu vydávali na lov, až na to, že obvyklé cesty divočáků pro ně nebyly žádnou záhadou, zato ta malá byla nepředvídatelnější než skřítek. Otec jednoduše měl, stejně jako všichni ostatní, svou představu. V těchto zastrčených končinách, kde si víra v Boha rozumí s vírou v legendy a kde jsou všichni podezřelí, že umí takové kousky, jaké městský člověk už dávno zapomněl, se totiž nevěří na shody okolností. Jen se podívejte, u nás málokdy povoláváme na pomoc ztroskotaným rozum, to spíše oči, nohy, intuici a vytrvalost, a právě to dělali toho večera, protože si vzpomínali na podobnou noc právě před deseti lety, kdy také stoupali nahoru horskou pěšinou a hledali někoho, jehož stopy vedly rovnou k mýtině východního lesa. Otec se především obával, že až dojdou nahoru, chlapi jen vyvalí oči, pokřižují se a budou potřásat hlavami, přesně jako to udělali, když se stopy znenadání ztratily uprostřed mýtiny a oni mohli jen upřeně pozorovat sníh, hladký jako pokožka novorozeněte, a panensky nedotčené, tiché místo, kudy – všichni lovci by na to mohli přísahat – už dva dny nikdo neprošel.

Nechme je vyjít do vánice.

Ta malá zatím došla na mýtinu. Sněží. Nebojí se. Ten, kdo ji sem dovedl, na ni mluví. Je to velký a krásný bílý kůň, z jehož srsti stoupá pára. Ta teď večer tvoří řídkou mlhu a šíří se do všech světových stran – na západ, kde se v dálce modrá Morvan, na východ, kde se sklízelo bez jediného deště, na sever, kde se rozkládá pláň, a na jih, kde muži se srdcem sevřeným úzkostí a sněhem do půli stehen pracně stoupají do kopce. Ano, velký a krásný bílý kůň s rukama a nohama a také s ostruhami, který zároveň není ani kůň, ani člověk, ani kanec, ale syntéza těch tří, třebaže bez spojitých částí – koňská hlava chvílemi vypadá jako lidská, tělo se zároveň prodlužuje a zdobí se kopyty, ta se smršťují, až jsou malá jako u divokého selete a pak rostou a jsou kančí a tak to pokračuje donekonečna. Dívenka soustředěně pozoruje ten tanec esencí, jež si odpovídají a mísí se a naznačují rozdíl mezi věděním a vírou. Jemně na ni mluví a mlha se proměňuje. Konečně to vidí. Nerozumí tomu, co říká, ale vidí stejně zasněžený večer, stejnou vesnici a farmu, na níž žije, a na zápraží se proti bělostnému sněhu rýsuje ještě nějaký bílý obrys. A ten obrys, to je ona.

Není nikdo, kdo by si na to nevzpomněl pokaždé, když potká tu dívenku, chvějící se jako kuřátko, jehož tepající čirý život cítíme až v ramenou a v srdci. Našla ji tetinka Angèle. Chystala se zahnat slepice do kurníku, když uviděla to ubohé dítě, jak si ji prohlíží obrovskýma černýma očima, které jako by pohltily celý jeho snědý obličej, očima tak očividně lidskýma, že zkoprněla s nohou ve vzduchu, než se vzpamatovala a začala volat dítě v noci!, a pak se k ní sehnula, aby ji vzala dovnitř, tu malou, na níž nepřistála ani vločka, ačkoli stále sněžilo jako o život. O něco později tentýž večer tetinka vykládala: měla jsem pocit, že na mě mluví samotný Bůh, a pak se smíšenými pocity mlčela, protože bylo nemožné vyjádřit rozestoupení křivek ve chvíli, kdy objevila novorozeně zabalené do bílých plen, oslňující rozštěpení známého světa, za nímž do zasněžené noci vykřikly neznámé stezky, zatímco čas a prostor se roztahovaly a smršťovaly – přinejmenším to tak cítila, pochopení však poručila Bohu. Hodinu poté, co Angèle objevila tu malou, se na farmě sešlo plno vesničanů, všichni něco radili a několik chlapů se vydalo po stopě. Stopovali osamělé kroky, které vedly od farmy, stoupaly k lesu na východě a jen zlehka se nořily do sněhu, ačkoli oni se do něj bořili do půli těla. Jak to bylo dál, už víme: došli na mýtinu, ukončili hon a vrátili se do vsi s pěkně těžkým srdcem.

„Jen aby…,“ řekl otec.

A nikdo k tomu neřekl víc, všichni jen mysleli na nešťastné dítě, které snad… pokřižovali se.

Malá to všechno pozorovala zpoza jemných batistových plen s krajkami vyrobenými neznámým způsobem v kraji, kde vyšili také křížek, který potěšil srdce ženských, a dvě slova v neznámém jazyce, která je pořádně vyděsila. Dvě slova, k nimž se bez úspěchu upínala pozornost všech až do příchodu Jeannota, poštovního doručovatele, jehož válka, ta, z níž se dvacet jedna mužů nevrátilo do vesnice a kvůli níž stojí naproti radnici a kostelu pomník, shodou okolností zavedla velmi nízko na území zvaném Evropa –, které v myslích zachránců bylo jen růžovými, modrými, zelenými a červenými skvrnami na mapě v obecním domě, protože co je to Evropa, když přísné hranice oddělují vesnice a překrývají se s jinými nanejvýš na třech místech?

Tak tedy Jeannot přišel celý zasněžený a matka před něj postavila hrnek kafe se štamprlí slivovice, podíval se na nápis vyšitý na hedvábně lesklé látce a řekl:

„Na mou duši, je to španělština.“

„Seš si jistý?“ zeptal se otec.

Chlapík rázně nakrčil nos zamžený slivovicí.

„A co to znamená?“ dodal ještě otec.

„Vím já?“ odpověděl Jeannot, který nemluvil barbarskými jazyky.

Všichni potřásli hlavami a vstřebávali tu novinu za pomoci dalších štamprlí slivovice. Takže je to holčička, která pochází ze Španěl? No toto.

Zatímco mluvili, ženy, které nepily, došly pro Lucette; ta totiž nedávno slehla a odteď bude kojit dva drobky schoulené u svých prsou bílých jako sníh, jenž venku právě napadl. Bez sebemenšího zlého úmyslu se pak dívali na dvě ňadra krásná jako cukrové homole, až měl člověk chuť hodovat stejně jako ty děti, a cítili přitom mír, jaký světem vládne, když jsou dvě nemluvňátka přisátá k životodárným prsům. Malá se dost nakojila a malinko si odříhla, udělala se jí přitom bublinka, která s prasknutím splaskla, až se všichni okolo dali do smíchu a plácali se bratrsky po zádech. Uvolnili se, Lucette si upravila živůtek a ženy podávaly zaječí paštiku na tlustě krájených topinkách smažených na husím sádle, protože věděly, že pan farář to tak má hříšně rád, a protože myslely na to, že malá slečna musí vyrůstat jako křesťanka. A co dalšího se týká, neměli žádné takové problémy, jaké by vyvstaly jinde, kdyby španělské děvčátko přistálo jen tak na čímsi zápraží.

„Tak dobrá,“ řekl otec, „podle mého je ta malá tady doma.“ Podíval se na matku a ta se na něj usmála, podíval se na ostatní u stolu, jejichž přesycené pohledy směřovaly ke kojencům ležícím na dece na velkých kamnech, a nakonec se podíval na pana faráře se svatozáří ze zaječí paštiky a husího sádla, který vstal a popošel ke kamnům.

Ostatní vstali také.

Nebudeme tady opakovat požehnání venkovského faráře; všechna ta latina, navíc když by stejně bylo lepší umět aspoň trochu španělsky, by nás jen mátla. Všichni nicméně vstali, farář maličké požehnal a každému bylo jasné, že noc plná sněhu byla milostiplná.

Vzpomínali na vyprávění jednoho z dědů o tom, co zažil během poslední vojny, té, z níž vyšli jako vítězové, ale zároveň byli navěky odsouzeni pamatovat si mráz takový, až lidé umírali chladem i hrůzou – v té poslední vojně kolony vojáků postupovaly v měsíčním šeru, a tehdy ani on sám nevěděl, jestli stezky, jež znal od dětství, vůbec kdy existovaly, jestli vždycky stála líska v ohybu cesty, jestli se včely rojily na svatého Jana, ne, nevěděl už vůbec nic a ani ostatní muži kolem něj, protože tam byla zima, taková zima… takový osud si nejde ani představit. Ovšem za svítání, po nešťastné noci, kdy zima udolávala i ty statečné, které nepřemohl nepřítel, náhle začalo sněžit… a ten sníh byl pro svět vykoupením, protože vojáci už nemrzli, zato cítili na svých tvářích příznačné a zázračné teplo sněhových vloček a mírnějšího počasí.

Té malé zima nebyla, ne jako vojákům za poslední vojny ani jako chlapům, kteří došli až na mýtinu, zticha jako lovečtí psi, a pozorně sledovali výjev před sebou. Později si už ani pořádně nevzpomenou na to, co viděli tak jasně jako za bílého dne, a na všechny otázky budou odpovídat neurčitě jako někdo, kdo se snaží vybavit si zamotané vzpomínky. Většinou řeknou jen:

„Ta maličká tam stála uprostřed zatracené vánice, ale byla živá a zdravá, a povídala si s jakýmsi zvířetem, které pak zmizelo.“

„Jakým zvířetem?“ zeptají se jejich ženy.

„No prostě zvířetem,“ odpoví jim na to.

A protože jsme v zemi, kde Bůh a legendy atd., spokojí se ženy s touto odpovědí a budou pouze bdít nad tím dítětem jako u samotného Božího hrobu.

Zvíře podivuhodně lidské, každý to tak cítil při pohledu na vlny vířící okolo té malé, vlny téměř hmotné, a tato neobyčejná podívaná v nich vyvolávala zvláštní mrazení, bylo to, jako by se život náhle otevřel a konečně bylo vidět dovnitř. Co je ale vidět uprostřed života? Jsou vidět stromy, les, sníh, možná most a krajina, která ubíhá tak, že ji oko nedokáže zachytit. Je vidět dřinu i jemný vánek, roční období i útrapy, každý vidí jen takový obraz, jaký je vlastní jeho srdci, kožený pásek v bílé plechové krabičce, pole, které končí pásem hlohu, vrásčitou tvář milované ženy a úsměv holčičky, když rozpočítává. A pak už není vidět nic. Lidé si jen vzpomenou, že svět se zase s prásknutím vrátil do pořádku, až se zakymáceli – nato viděli, že mýtina je ponořená do husté mlhy, že sněží tak, až by se v tom jeden utopil, a že ta malá stojí uprostřed kruhu, kde nejsou jiné stopy, jen ty její. A tak se všichni vrátili na farmu, kde to dítě posadili k hrnku horkého mléka a muži si honem odložili zbraně, protože na ně čekalo houbové ragú, tlačenka a ze sklepa přinesených deset lahví vína.

To je tedy příběh dívky, která pevně svírala kopyto obřího divočáka. Vlastně nikdo nedokázal úplně vysvětlit smysl toho, co se stalo. Něco je ale třeba ještě dodat, ta dvě slova vyšitá na lem z bílého batistu bez jakéhokoli vysvětlení či logiky a v bezchybné španělštině, slova, jež se ta malá jednou naučí, až opustí vesnici a rozeběhnou se cesty jejího osudu – avšak ještě předtím je třeba říct toto: každý člověk má právo znát tajemství svého zrození. Proto se někdo modlí v kostelech a v lesích a odchází do světa, protože se narodil za noci plné sněhu a byla mu odkázána dvě slova pocházející ze Španělska.

Mantendré siempre.[1]

Dívenka z Itálie

Ti, kdo neumějí číst mezi řádky života, zachytí jen to, že ta malá vyrůstala v odlehlé vsi v kraji Abruzzo u venkovského faráře a jeho staré negramotné hospodyně.

Dům otce Centiho byla vysoká stavba se sklepy a švestkovým sadem, kam se brzy ráno věšelo prádlo, aby v horském větru stihlo do večera uschnout. Nacházel se v polovině vesnice, která příkře stoupala k nebi tak, že se ulice vinuly kolem kopce jako příze kolem pevně utaženého klubka, a dovalili sem jen tolik kamení, kolik bylo potřeba na stavbu kostela, hospody a několika domů, kde by mohlo přebývat na šedesát duší. Potom co celý den běhala někde venku, se Clara vracela domů vždy tak, že se nejdříve zastavila v ovocném sadu, kde prosila duchy této malé usedlosti, aby ji připravily na návrat mezi zdi. Pak vešla do kuchyně, dlouhé nízké místnosti se spižírnou, kde to vždy vonělo po švestkách, starým štelářem na sklenice s povidly a ušlechtilým prachem vinných sklepů.

Od úsvitu do západu slunce tady stará hospodyně vyprávěla své příběhy. Faráři řekla, že je má od své babičky, Claře však přiznala, že duchové hory Sasso jí je šeptají ve spánku, a ta malá věděla, že tomu tajemství může důvěřovat, protože tytéž příběhy vyprávěl Paolo a jemu je zase našeptávali duchové pastvin vysoko v horách. Neoceňovala na nich metafory a obraty, ale samet zpěvného hlasu vypravěčky, protože tato drsná žena, kterou jen dvě slova dělila od naprosté negramotnosti – uměla napsat jen své jméno a jméno své vesnice a při mši modlitby nečetla, ale recitovala je zpaměti –, vyprávěla tak, že se skromností této odlehlé farnosti na svazích hory Sasso to vůbec nešlo dohromady. Je třeba si představit, jak vypadalo hornaté Abruzzo v době, kdy zde přebývali Clařini ochránci: osm měsíců sněhu přerušovaných bouřemi na horách zaklíněných mezi dvěma moři, kde nebylo nemožné zahlédnout několik vloček i v létě. S tím souvisí opravdová chudoba jako ve všech krajích, kde lidé jen obdělávají půdu a chovají stáda, jež je potřeba v létě vyhnat až na nejvýše položená úbočí. Proto tu také žije tak málo lidí a ještě méně v době, kdy leží sníh, protože všichni odejdou i se zvířaty do slunné Apulie. Ve vsi zůstávají na práci jen ti nejvytrvalejší pracanti a pěstují tmavou čočku, které se daří jen na chudé půdě, a statečné ženy, které se v mrazu starají o děti, o pobožnosti a o farmy. Ačkoli vítr a sníh tesají z lidí této země rozeklané kusy skal, utváří je zároveň i poetická krajina, kde žijí a která nutí pastýře v ledové mlze pastvin položených vysoko v horách skládat básně, když je bouře ponechají napospas jejich samotě vysoko pod nebem.

A tak ta stará žena, jejíž život ubíhal mezi zdmi zaostalé vesnice, měla v hlase hedvábí, jaké jí přisoudila vznešenost této krajiny. Ta malá si byla jistá jedním: byla to barva toho hlasu, co ji probudilo k životu, ačkoli ji ujišťovali, že byla jen hladovým kojencem na nejvyšším stupínku u vchodu do kostela. Ovšem Clara o své víře nepochybovala. Bylo v něm velké prázdno bez pocitů, nepřítomnost zdobená větrem a slavnostní bílou; celá melodická kaskáda pronikala nicotou a každé ráno tam byla zas, jakmile jí stará služebná popřála dobré jitro. Ta malá se ostatně naučila italsky zázračnou rychlostí, ale pastýř Paolo pochopil, že to, co v jejích stopách zanechávalo vůni zázraku, je ještě něco jiného, a jednou večer jí jemně pošeptal: slyšíš hudbu, maličká, viď že slyšíš hudbu? Zvedla k němu své oči tak modré jako ledovcová bystřina a odpověděla mu pohledem, v němž zpívali všichni andělé této záhady. Život plynul na svazích hory Sasso pomalu a intenzivně jako v krajích, kde vše potřebuje svůj čas a nic se nestane bez úsilí, v proudu snu dávno minulého, v němž lidé poznali tíseň i trpkost světa, obojí nerozlučně propletené. Pracovali hodně, stejně tak se modlili a chránili tu malou, která mluvila, jako když zpívá, a uměla si povídat s duchy skal a úžlabin.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Zrození