Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Cesta za láskou

Vydání první

Copyright © 2005 Cartland Promotions

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1854. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Ship of Love

vydaného nakladatelstvím Barbaracartland.com Ltd., (UK) v roce 2010

Český překlad © 2014 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2014 Jon Paul

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-885-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-928-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Barbara Cartland

Cesta za láskou

(ukážka)

Moře bývá tak nádherné.

Táhne se od horizontu k horizontu a trvá věčně, stejně jako opravdová láska mezi mužem a ženou.

Barbara Cartland

1

1877

Láskou k vám zemřu! Vím, že zemřu! Nejdražší, nejnádhernější Roweno, bohyně mého srdce, řekněte, že sdílíte aspoň špetku mého obdivu, a já už si nebudu žádat ničeho dalšího!“

Mladík se tvářil, že skutečně zemře láskou, ale místo toho, aby na Rowenu Thornhillovou zapůsobil, musela bojovat, aby se nerozesmála.

Byl to kulaťoučký mužík a zkrátka nevypadal ani trochu jako někdo, komu by vyznání věčné lásky věřila.

„Vstaňte přece, sire Cedriku,“ prohlásila a pokusila se vytrhnout mu svou ruku. „Nechte mě jít.“

„Ne, dokud neřeknete, že jste mou,“ zvolal.

„Nu, nejsem vaše a ani vaše nikdy nebudu.“

„Přenádherná, dokonalá Roweno –“

„Pro vás jsem slečna Thornhillová, a pokud okamžitě nevstanete, začnu křičet.“

Na ta slova neochotně povstal, ruku jí však nepustil, dokud ho neuhodila vějířem přes klouby prstů.

Slečně Roweně Thornhillové bylo téměř devatenáct, měla jemnou broskvovou pleť a zlaté vlasy, které jí v něžných kudrnách vroubily srdcovitý obličej. V růžových saténových šatech zdobených krajkou vypadala dostatečně roztomile, aby se do ní zamiloval jakýkoli muž, bylo však dostatečně známo, že sir Cedric má dluhy, a Rowena věděla s jistotou, že jeho vyznání podnítily spíš peníze jejího otce než její vlastní půvaby.

Toto vědomí ji nijak nedrásalo, neboť jí na siru Cedrikovi záleželo pramálo. Bylo to však skličující. Tolik toužila po tom, aby ji někdo ocenil pro ni samotnou.

Plesy si obvykle užívala, teď však litovala, že se zúčastnila toho dnešního. Byla to jedna z posledních tanečních událostí sezony a nechyběl tu snad nikdo z těch, kteří ještě zůstávali v Londýně.

Světla se odrážela v oknech, napudrovaní sloužící roznášeli skvělé jídlo a opojné víno a všude kolem ní půvabní páni a dámy tančili, smáli se a flirtovali.

Rowenu však podobné večírky začínaly soužit. Měly zvláštní atmosféru, která jí dělala starosti. Později pochopila, že se s ní všichni dávají do řeči ze zištných důvodů, neboť její otec byl jedním z nejbohatších mužů v Anglii. A tak se Rowena začala těšit, že uteče z Londýna do ticha a klidu venkova.

Nejprve se však bude muset vypořádat s tímto nemotorným nekňubou.

„Nezahrávejte si s mými city,“ žadonil, „já vás bláznivě miluji.“

„A já vám říkám, že vás nemiluji a nikdy nebudu.“

„Poté, co jste mi dala takovou naději –“

„Nic takového jsem rozhodně neučinila!“

„Odešla jste se mnou z tanečního sálu!“

„Odešla jsem s vámi pouze proto, že jste budil takový rozruch a lidé se za námi začali otáčet. Teď však půjdu zpět.“

Zoufalství dodalo jejímu obdivovateli odvahu. Náhle k ní přiskočil a pokusil se ji obejmout a políbit.

„Jak se opovažujete!“ rozkřikla se na něj divoce. „Okamžitě mě pusťte.“

Místo aby ji poslechl, znovu se ji pokusil políbit. Rowena z něj ucítila víno. A to stačilo, aby s ním slečna Thornhillová ztratila trpělivost. V příštím okamžiku se už sir Cedric držel za tvář, která se po políčku začala barvit do červena.

„Pokud se nezačnete chovat rozumně, schytáte ještě jeden,“ zasyčela na něj. A pak se otočila na podpatku a utekla.

Nikdy předtím v domě u Ellesmerových nebyla, a tak se pouze snažila dostat co nejdál od tanečního sálu a jeho hlasité hudby. Sir Cedric však vyběhl za ní. Rozběhla se ještě rychleji. Teď už neměla ani tušení, kde vlastně je a kam míří.

Palác zářil mnoha svícemi, neboť to byl poslední ples sezony a všechno směřovalo k jedinému cíli – ukázat se v co nejlepším světle.

Nakonec Rowena náhodně otevřela jedny dveře a ocitla se v temné místnosti. Jediné, co rozeznala, byla velká francouzská okna vedoucí do zahrady zalité měsíčním světlem. Jakmile by vyběhla ven, mohla by se mu ztratit mezi stromy. Pouze pár kroků k oknům a –

Najednou narazila do nějaké postavy a mužský hlas netrpělivě odsekl: „Dávejte přece pozor!“

V šeru rozeznala obrysy vysokého muže s širokými rameny. Hlas měl pevný a zdálo se, že je mladý, co ji však zarazilo nejvíce, byl protivný tón jeho hlasu. Pokusila se mu utéci, chytil ji však za ramena a pevně ji držel, zatímco bedlivě zkoumal, co jen mohl v matném světle rozeznat.

„Okamžitě mě pusťte,“ nakázala mu. „Nemohu tu zůstat.“

„Můžete, pokud vám to nařídím. Měla byste být na plese. Tato část domu je soukromá. Co tu děláte?“

„Do toho vám nic není.“

Prohlédl si ji pozorněji. „Nebesa! Jste ještě příliš mladá na plesy. Vždyť jste téměř ještě dítě.“

„Je mi devatenáct,“ oznámila mu zuřivě. „Byla jsem představena u dvora a tři muži mě požádali o ruku. Což je o tři více, než bych si přála, když to musíte vědět.“

Přála si, aby ho viděla lépe, stál však zády k francouzskému oknu a obličej měl schovaný ve stínu. Když však promluvil, měla pocit, že mu na tváři hraje úsměv.

„Tomu říkám životní zkušenost! Tak proč utíkáte jako vyplašený zajíc?“

Rowena zaslechla z chodby kroky a hlas sira Cedrika, jak volá její jméno. Zaúpěla. „Kvůli tomuto hlupákovi. Naprosto jsem s ním ztratila trpělivost.“

V příštím okamžiku se dveře rozrazily a dovnitř vpadl sir Cedric. „Tady jste,“ zvolal.

„Ano, jsem zde, ale jak vidíte, nejsem tu sama. Je –“

K jejímu zděšení však onen záhadný muž zmizel. Napadlo ji, že se asi ztratil do zahrady. Jak nerytířské!

Sir Cedric byl naštěstí natolik ponořen ve svých citech, že si jejího zmatení nepovšiml.

„Již rozumím,“ prohlásil. „Ve skutečnosti jste mi nikdy nechtěla utéci. Snažila jste se pouze rozdmýchat mou vášeň.“

„A zřejmě ze stejného důvodu jsem vám uštědřila políček?“ odsekla Rowena.

„Samozřejmě. Okouzlila mě vaše panenská cudnost.“

Rowena zadupala nohama. „Přestaňte žvanit nesmysly. A jestli přijdete jen o krok blíže, ukážu vám takovou panenskou cudnost, že vám vhrknou slzy do očí. Snad poté uvěříte, že to myslím vážně.“

Tváří v tvář její upřímnosti učinil sir Cedric ještě jeden pokus. Se zdrcujícím výsledkem.

„Dovolte mi, má milovaná, abych vás upozornil, že nás všichni viděli odcházet společně. Společnost je velmi puritánská. Co na to asi řeknou?“

Rowena zalapala po dechu. Jeho neomalenost ji ohromila natolik, že ji nenapadla vhodná odpověď.

Sir Cedric usoudil, že právě nadešla jeho chvíle, a tak klesl na kolena, uchopil ji za ruce a pokryl je polibky. Roweně se podařilo mu jednu ruku vytrhnout, druhou jí však svíral pevně. Měla chuť mu znovu vlepit políček, ale připadalo jí, že dvakrát za jediný večer by to nebylo vhodné, a tak se spokojila s tím, že ho uhodila vějířem přes hlavu.

Náhodou se jí podařilo ho zasáhnout do místa, kde měl prořídlou kštici. Vykřikl, pustil ji a chytil si příčesek, který mu sjel z hlavy.

„Běžte to říci té své puritánské společnosti, jestli na to máte odvahu!“ zasyčela zuřivě.

Sir Cedric se vyškrábal na nohy se vší důstojností, jaké byl schopen, a sežehl ji vyčítavým pohledem. Pomalu vyšel z místnosti a práskl za sebou dveřmi.

Když osaměla, Rowena se znechucením a vztekem rozplakala.

„Nedělejte to,“ ozval se hlas z temnoty.

Rowena málem leknutím omdlela.

„Co?“

Neznámý muž vystoupil ze stínu. V ten okamžik obrátil hlavu tak, že zahlédla siluetu jeho orlího nosu.

„Až doposud jsem vás velice obdivoval,“ začal. „Máte odvahu. Úžasné. Nezkazte to tím, že začnete fňukat a kvílet jako ostatní ženy.“

„Copak jste byl celou dobu zde?“ zeptala se ho zděšeně.

„Samozřejmě. Nejlepší zábava, jakou jsem kdy zažil.“

„Zábava? Napadl mě a vy jste tu jen stál a dobře se bavil. Měl jste mi přiskočit na pomoc.“

„Ale proč? Nepotřebovala jste mě. Nikdy jsem neviděl, že by se o sebe nějaká mladá dáma dokázala tak dobře postarat.“

„O tom já ale přece nemluvím –“

„Kdybyste o tom začala uvažovat, uvědomila byste si, že jsem se nemohl jen tak vynořit ze tmy a uhodit ho. Způsobil bych skandál – a naše puritánská společnost by skutečně měla o čem hovořit.“

Skutečnost, že má pravdu, ji rozčilovala. Jak jen si toto nevychované stvoření dovoluje být chytřejší než ona!

„Neznáme se,“ pokračoval, „a vy nemůžete vědět, jestli o mně nekolují pochybné zvěsti. Možná že kdyby vás tu se mnou objevili, vaše pověst by byla nadobro zničená.“

„Zvěsti o vás jsou mi lhostejné,“ odtušila upjatě.

„Nezajímá vás, co se povídá o muži, s nímž jste sama v temném pokoji? To od vás není moc moudré. Opravdu jste odešla z tanečního sálu s tím pitomcem?“

„Ano,“ přikývla zahanbeně.

„Měla jste se zachovat rozumněji. Jste odvážná bojovnice, ale nevíte, jak by se měla chovat dobře vychovaná mladá dáma. A teď zmizte, než se vám přihodí něco dalšího.“

„Chcete říci, že mě do tanečního sálu nedoprovodíte?“

„Máte na mysli, že bychom tam měli vejít společně po tak dlouhé době, kdy jste byla pryč?“ ucedil ironicky. „Ne, děkuji pěkně. Možná že se vy nestaráte o svou pověst, já se však starám o svou budoucnost. Nemám nejmenší zájem se nechat vmanipulovat do manželství. Už na mě zkoušeli snad všechny triky, ale toto už je zkrátka moc.“

Rowena rozhořčením zalapala po dechu. „Odvažujete se snad naznačit, že jsem to celé nastražila, abych se za vás mohla provdat? Vždyť ani nevím, kdo jste.“

„Nevím, co si mám myslet. Možná jste na mě nastražila past a nebo jste prostě jen bláhová malá holka, která si myslí, že může v životě udělat cokoli a nebude to mít žádné následky. Ať už je to jakkoli, není to nic pro mě.“

Rowenu zalila vlna vzteku. Neznámý si toho okamžitě všiml a chytil ji za ruku, v níž svírala vějíř. „Ne, mě bít nemusíte,“ pronesl s úsměvem. „Na toho hlupáka to možná platilo, ale mě ukázka vašeho temperamentu rozhodně nepřesvědčí, abych před vámi poklekl. Ještě nikdy jsem žádné ženě u nohou neležel a rozhodně s tím nemám v úmyslu začínat u vás. Teď jděte a rychle se vraťte do tanečního sálu.“

Rowena nevěřila vlastním uším. Už se k ní někdy někdo choval tak nezdvořile?

Otočila se na patě a utekla.

V okamžiku, kdy vstoupila do tanečního sálu, už nabyla rozvahy, a když přistoupila ke své tetě, lady Penningtonové, dokázala se tvářit vesele.

Lady Penningtonová se narodila jako obyčejná Susan Thornhillová, ale dokázala pro sebe na svatebním trhu urvat sira Mathewa Penningtona.

Vyzbrojena tímto nízkým titulem dělala, co bylo v jejích silách, aby pomohla svému bratrovi, plukovníku Thornhillovi, najít dobrého manžela pro jeho jedinou dceru Rowenu.

V domě na Grosvenor Square pořádala okázalé večírky, na něž Rowenu často zvala, a dělala jí gardedámu.

Usilovně se snažila, aby svou neteř podpořila, jak si však plukovník Thornhill začínal palčivěji a palčivěji uvědomovat, jako žena pouhého rytíře neměla otevřené dveře do opravdu vysoké společnosti. Sir Mathew také začínal být podrážděný, že je jeho manželka tak často na nejrůznějších plesech. On sám na večírky nechodil, dával přednost dobré brandy ve své knihovně.

Když vstoupila do tanečního sálu, všimla si, že se na ni teta ustaraně podívala. Usmála se, aby ji ujistila, že je vše v pořádku, nechtěla s ní však mluvit, aby jí něco nevyzradila. Proto se obrátila k mladému muži, jenž k ní přispěchal.

„Všude jsem vás hledal,“ vydechl. „Měl jsem strach, že jste odešla a zapomněla na náš tanec.“

„Náš tanec?“ opáčila.

„Napsal jsem své jméno do vašeho tanečního pořádku.“

„Pojďme tedy tančit,“ navrhla okamžitě a rychle se podívala do tanečního pořádku, aby zjistila, jak se vlastně jmenuje. Pamatovala se na něj totiž jen matně. Lord Rennick.

Už pochopila, že právě tak se věci mají, pokud jste úspěšnou debutantkou. Mladíci přicházeli a odcházeli a bylo těžké je od sebe odlišit.

Tančila s ním dva tance, než se páry začaly trousit na balkon, odkud chtěly sledovat ohňostroj.

Lord Rennick ji však uchopil za ruku a vtáhl ji zpět. „Už dlouhou dobu čekám na chvíli, kdy budeme o samotě,“ řekl jí.

„Pojďme za ostatními,“ odvětila Rowena pevně.

„Já však s vámi chci mluvit – chci vám říci, že vás miluji a přeji si, abyste se stala mou ženou.“

Rowena se zhluboka nadechla. Dvě nechtěné žádosti o ruku v jeden večer bylo více, než dokázala snést.

„Omluvte mě,“ odvětila rychle. „Má teta mě bude hledat.“

Protáhla se kolem něj, než stihl cokoli namítnout. Vyhledala lady Penningtonovou, která se s ní ráda vydala domů.

Plukovník Thornhill nervózně přecházel v knihovně svého luxusního sídla na Grosvenor Square a čekal, až mu skřípání kol kočáru prozradí, že se jeho dcera vrací z večírku domů.

Čas od času se nevraživě zadíval na přepych, který ho obklopoval. Byl jedním z nejbohatších mužů v Londýně, možná v celé Anglii. Už roky si mohl koupit cokoli, po čem jeho srdce zatoužilo.

Teď se však zdálo, že jeho srdce zatoužilo po něčem, co získat nemůže. Titul pro Rowenu a vstupenku do vyšší společnosti pro něj samotného.

Nezdálo se, že by žádal tolik. Jiní muži, kteří ani zdaleka nebyli tak zámožní, si pro své dcery kupovali hrabata a markýze. Přesto Rowena za celou společenskou sezonu nedokázala nikoho „ulovit“.

O kousek dál v knihovně pracoval pomenší stárnoucí mužík. Občas v práci ustal a dolil si sklenici brandy.

Byl to reverend Adrian Farley, jeho tchán, nevýrazný laskavý člověk, který žil se svým neotesaným zetěm pouze kvůli tomu, že neobyčejně miloval svou vnučku.

Plukovník na něj pohlížel jako na břímě, o něž se musí postarat, byl však ze svého tchána poněkud nervózní. Přestože již byl v důchodu, reverend Farley byl stále božím mužem. Neschvaloval jednání svého zetě a často trousil ironické poznámky o jeho ambicích s gustem, které plukovník považoval za nanejvýš neduchovní.

„Není po ní ani vidu,“ podotkl pan Farley, který se právě připojil k plukovníkovi u okna.

„Popravdě řečeno ji tak brzy ani nečekám,“ odvětil plukovník. „Ne, pokud ten ples probíhá úspěšně.“

„Rowena má úspěch pokaždé,“ prohlásil starý pán. „Pokud k tomu má prostor.“

„Co tím, k čertu, míníte?“

„Narážím na skutečnost, že ji všude doprovází vaše sestra. Ne že bych proti ní něco měl, chápejte. Pokaždé se ke mně chová velice zdvořile. Pokud si však myslíte, že pomůže Roweně do vyšší společnosti, pak se velmi pletete.“

„Lady Penningtonová už byla strůjcem mnoha význačných setkání –“

„Lady Penningtonová je manželkou rytíře, nic více,“ prohlásil pan Farley otevřeně. „Nemohla Rowenu představit u dvora, protože sama u dvora nikdy představena nebyla.“

„Toho jsem dosáhl bez její pomoci,“ opáčil plukovník.

„Ach ano, lady Childenová. Prozraďte mi, kolik z dluhů jejího syna jste za to uhradil?“

„O tom přece nemluvíme,“ pravil plukovník upjatě.

„Ale měli bychom mluvit, pokud chcete znát můj názor. Už kvůli tomu, že vás oklamala. Podle dohody měla doprovodit Rowenu na několik večírků vyšší společnosti, není tomu tak? Ale v okamžiku, kdy byla Rowena představena u dvora, si jí přestala všímat.“ Pan Farley se rozesmál. „Myslím, že je to jediná osoba, která vás kdy v životě dokázala přechytračit.“

„Jsem překvapen vaším zájmem,“ řekl plukovník mrazivě, „vezmeme-li v potaz, že si neodpustíte jedinou uštěpačnou příležitost, abyste mi sdělil, že mé snahy provdat Rowenu do vyšší společnosti jsou směšné.“

„Protože směšné jsou. A ve skutečnosti nemyslíte na Rowenu, ale na sebe. Chcete něco, k čemu vám může dopomoci jen ta dívenka, a snažíte se ji využít pod záminkou, že chcete její dobro.“

„To je urážlivé obvinění,“ řekl plukovník přiškrceně.

„To je,“ usmál se pan Farley přívětivě. „Zcela urážlivé. Je však také pravdivé a já to na rozdíl od chudinky Roweny chápu.“

„Pak mě udivuje, že se více nezabýváte tím, co považujete za nedostatky mé sestry coby Rowenina doprovodu.“

„Ale to mě ani v nejmenším neznepokojuje,“ usmál se pan Farley. „Myslím, že to dělá k Roweninu dobru. Pouze jsem cítil potřebu poznamenat, že nevíte, co děláte, to je vše.“

„Nenecháte si ujít jedinou příležitost mě urazit,“ zasyčel plukovník.

„Není urážkou poznamenat, že nevíte, co děláte, drahý příteli. Pouze konstatuji fakta. Už nejste v armádě, víte? Není k ničemu, když hledáte Roweně manžela stejným způsobem, jako byste vedl vojenské tažení. I když musím přiznat, že se výtečně bavím tím, jak bušíte hlavou do cihlové zdi.“

„Zdá se, že jste podlehl dojmu, že se v mém domě můžete chovat, jak se vám zlíbí. Co kdybych trval na tom, abyste se odstěhoval?“

„Co kdybych řekl Roweně, že mě vyhazujete? A proč.“

Jeho poznámka účinně zmrazila rozhovor. Plukovník věděl, že má Rowena svého dědečka ve velké oblibě, a kdyby zmizel, kladla by mu nepříjemné otázky. A navíc se mu příliš nezamlouvala představa, že by jí pan Farley vylíčil jeho názory. Když konečně panu Farleymu pohlédl do očí, musel uznat, že právě dostal mat.

V duchu si však slíbil, že je to pouze dočasné. Pouze dočasné.

„Potřebuji trochu brandy,“ odsekl. „Buďte tak laskav a zazvoňte na komořího.“

Místo aby mu vyhověl, donesl karafu s brandy pan Farley sám. „To je přece nesmysl,“ poznamenal, „zvonit na komořího, když karafa stojí jen pár stop od nás.“

„Je správné tak učinit,“ procedil plukovník skrz zaťaté zuby.

„Pak je správné zároveň nesmyslné,“ usoudil pan Farley, aniž by ho sebeméně znepokojilo, že se na něj plukovník zlobí. „Ocenil bych, kdybyste si své nesmysly nechal pro sebe a nekazil svými hloupými nápady to děvče.

Býval jste slušný mladík, voják, spolehlivý a poctivý. Pak jste vydělal hodně peněz a změkl vám mozek.“

Plukovník se tvářil, že ho neslyší. Když pana Farleyho nedokázal umlčet, musel on sám ohluchnout.

Ke vzrůstající nelibosti si však začal uvědomovat, že na tom, co jeho tchán říká, je mnoho pravdy. Neměl o sobě žádné zvláštní iluze. Byl voják, tvrdý chlap, který většinu peněz vydělal v Americe, poté co opustil armádu.

Byla to mladá země, kypící životem a plná nových možností. Téměř každý den tam vznikaly nové věci, a právě proto se tam také daly vydělat hezké peníze. Když zestárl a nabral rozum, ukázalo se, že dokáže obratně investovat. Bylo to, jak plukovník Thornhill kdysi poznamenal, jako salva z kanonů – jedna následovala za druhou a každá další byla hlasitější než ta předchozí. Ať už vynalezli nebo objevili cokoli, z Ameriky se díky tomu stala země bohatých mužů. A on byl jedním z nejbohatších.

Zůstal v Americe déle, než předpokládal, chytil za pačesy příležitost, o které věděl, že přichází jednou za život, a získal značné jmění. Pak se však dozvěděl, že jeho žena ochořela nevyléčitelnou nemocí. Spěchal do Anglie, ale přijel příliš pozdě a živou už ji nespatřil. Byl to drsný člověk, ale svou ženu miloval, a to, že se s ní už neshledal, nesl stále velmi těžce.

Po návratu zjistil, že jeho dcera Rowena je pro něj téměř jako cizí člověk. Když pochoval svou ženu, poslal dceru do švýcarské školy, kde měla dokončit své vzdělání, a vrátil se do Ameriky. Do Evropy přijel až v okamžiku, kdy oslavila osmnácté narozeniny, připravená opustit školu a zařadit se mezi debutantky.

V posledním roce rozkvetla a plukovník byl okouzlen, když si uvědomil, že vyrostla v nepochybnou krasavici. Byla přesně taková, pomyslel si plukovník, aby na ni každý muž pohlédl se zalíbením, a pokud je dostatečně rozumný, chtěl ji i vlastnit. A právě v ten okamžik vložil své zájmy a ambice do své dcery. Chtěl cosi získat – a Rowena mu to mohla poskytnout.

Pak si však uvědomil, že ji až doposud zanedbával, a pokud by chtěl své úsilí korunovat úspěchem, bude potřeba pečlivého plánování a spolupráce se správnými lidmi.

Pan Farley poznamenal, že se plukovník chová, jako by vedl vojenské tažení, a ve své podstatě měl pravdu.

Tažení potřebuje vojenskou základnu, a tak koupil majestátní sídlo v Kentu, jež původně patřilo prastaré rodině, která znala své předky po deset pokolení a jejíž jméno bylo spjato s dějinami Anglie. Sídlo to bylo nejenom luxusní, ale také obklopené rozlehlými pozemky. A tak, jak si s pýchou pomyslel, se plukovník Thornhill a slečna Rowena Thornhillová stali venkovskými šlechtici. A to byl teprve začátek.

Pak bylo zapotřebí zařídit její debut v Londýně.

Zakoupil dům na Grosvenor Square a ujistil se, že je to ten nejdražší a nejlepší, který je v nabídce. Pak se rozhodl pomoci lady Childenové oplátkou za to, že představí Rowenu u dvora. Stálo ho to pohádkovou sumu, ale peněz by mu nebylo líto ani v nejmenším, kdyby získal, po čem toužil.

To se však nestalo. Po představení u dvora mu lady Childenová odmítla dále pomáhat. Jak jeho tchán poněkud prostořece poznamenal, přechytračila ho. Rowena se dostala do vyšší společnosti, ale neměla žádný titul. Neměla žádné známosti. Chyběla jí společná historie, jež aristokraty sjednocovala. A tak si plukovník postupně začal uvědomovat, že v jeho plánu vězí trhlina.

Zjistil, že dokáže k sobě domů pozvat celou řadu hostů – určitého typu. Měšťany a nižší šlechtice. To však nebyla kořist, po jejíž stopě by slídil. Chtěl hrabata, vévody, markýze – a jejich dveře mu zůstávaly zavřené.

Jediné místo, kde se s vyšší šlechtou setkával, byl Clipper Club, jeden z nejlepších londýnských klubů. Jeho členové vlastnili celou řadu lodí schopných plavby po moři a sám zakladatel byl hrdým majitelem clipperu, velké plachetnice. Odtud se ostatně také vzalo jméno klubu.

V okázalém sídle klubu na Picadilly byl dokonce několikrát viděn i samotný princ z Walesu. Nebyl přímo členem, ale často se tam objevoval jako host.

Členové klubu se chvástali, že se k nim mohou připojit pouze ti nejlepší. Plukovník však věděl, jak moc vězí v dluzích, kolik zaplatili za své nákladné lodě a zda si to mohou či nemohou dovolit. A tak je z jejich dluhů vykoupil, a když se pak ucházel o členství, nikdo si nedovolil vystoupit proti.

Nyní se setkával s nejvyšší britskou smetánkou a zval ji k sobě domů. Přestože někteří odmítli, jiní přišli, zvědaví na muže, o jehož bohatství se vyprávěly příběhy.

Večer pak pili brandy a kouřili doutníky a mnohým z nich krásná Rowena učarovala. Dvakrát se však zamysleli, než nabídli manželství dívce bez patřičného rodokmenu.

Právě taková a nejiná byla pravda, a čím více o tom plukovník uvažoval, tím neochvějněji docházel k názoru, že potřebuje novou strategii. Takovou, díky níž získá vše, po čem touží.

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Motto

1