Překlad:

LUCIE ČERNÁ a DANA CHODILOVÁ

Tina Reber: Láska bez scénáře

Vydání první

Copyright © 2010 by Tina Reber

Originally published by Atria Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1819. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Love Unscripted vydaného nakladatelstvím

Atria Paperback, a Division of Simon & Schuster, Inc, New York v roce 2013

Český překlad © 2014 Lucie Černá a Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba © 2014 Emil Křižka

Ilustrace na přebalu © 2014 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-809-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-929-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Tina Reber

LÁSKA

bez scénáře

(ukážka)

První část z cyklu Love

Věnování

Manželovi Corymu a synu Ryanovi za trpělivost,

porozumění a podporu, díky nimž jsem mohla

proměnit sen ve skutečnost.

Drahé přítelkyni Janelle děkuji za to,

že mě tolikrát přesvědčila, abych to nevzdávala.

Bez tebe by tento román nebyl ničím více než

pouhými dvěma megabajty wordových dat.

A všem celebritám, jež čelí s elegancí

a důstojností paparazziům narušujícím jim soukromí.

Poděkování

Chci poděkovat následujícím lidem, kteří mi pomohli proměnit tento sen v realitu, poslouchali mé bláznění a nenápadně mě vedli:

Veliký dík patří především manželovi Corymu a synu Ryanovi, že mi poskytli čas, prostor a volnost každý den se ponořit do vymyšleného světa. Umožnili jste mi uvědomit si, že se sny skutečně splní, když se člověk vydá jejich směrem. Naprostá podpora rodiny dokáže zázraky.

Román by nebyl tím, čím je, bez neúnavné pomoci drahé přítelkyně Janelle Storchové. Četla, kritizovala, poslouchala mé stesky, tisíckrát mě nabádala, ať to nevzdávám, hledala nové nápady, vylepšení, kopala mě do zadku a štědře mi věnovala čas a podporu. Díky za to, žes mě vedla po té úžasné cestě.

Díky děvčatům ve FP: vaše přátelství je neocenitelné a znamená pro mě všechno. Díky za podporu, moudrost a neochvějnou lásku a přijetí. Mám vážně štěstí, že jste všechny v mém životě. Nedovedu si představit lepší partu, s níž se zapsat do dějin.

Děkuji bleskurychlé a schopné redaktorce Amy Tannenbaumové za to, že mi věřila. Získala jste si mě hned první větou o tom, jak jste „hladově hltala“ můj román, ale myslím, že to už víte.

Veliké poděkování patří skvělým lidem v Atria Books. Judith Currová, jste ta nejúžasnější ženská a já vám děkuji z celého srdce, že jste mi dala příležitost. Dík i vašemu neúnavnému týmu: Chrisi Lloredovi, Kimberley Goldsteinové, Samantě Cohenové, Alyshe Bullockové, Daně Sloanové, Jeanne Leeové, Paulu Olsewskému, Ariele Fredmanové, LeeAnně Woodcockové a Julii Scribnerové – za to, že jste z této knihy udělali vše, co mohla být.

Zvláštní dík patří mé energické agentce Jane Dystelové a její stejně skvělé kolegyni Miriam Goderichové z Dystel and Goderich Literary Management. Díky, že jste to se mnou zkusily a vzaly mě pod svá báječná křídla.

Předmluva

Nikdy nevíš, kterým směrem vítr vane,“ bylo jedno z oblíbených rčení mého otce. Dřív jsem měla pocit, že je trochu přihlouplé. Prostě jedna z těch frází, co si říkáme, když se nám začne zdát, že jsme ztratili kontrolu nad vlastním osudem.

Ale od té doby jsem si uvědomila, že když tyhle větry změn začnou vát, jsou dost silné na to, aby vás odnesly do nového světa, a vy opravdu nemáte kontrolu nad tím, kam letíte nebo jak přistanete.

Vždycky jsem byla s životem spokojená. Byl nekomplikovaný a předvídatelný a jen tu a tam se objevily náznaky dramatických událostí, které byly způsobeny jen příležitostným lehkým větříkem. Párkrát se přihodilo, že mě matka Příroda opravdu zasáhla, ale vždycky jsem přistála nohama na zemi.

V té době jsem měla dojem, že počasí skutečně ovládám a že jakoukoli strašlivou bouři udržím v hranicích zálivu.

Tak tomu bylo až do dne, kdy vítr pronikl dveřmi do mého domu a odnesl mě pryč…

KAPITOLA 1

Oko bouře

„Hele, Taryn, zesil to!“ Marie prudce zapíchla prst do vzduchu a druhou rukou přitom míchala gin s tonikem.

Její náhlé rozrušení mě zastihlo nepřipravenou, takže jsem skoro nadskočila. Rychle jsem hrábla po dálkovém ovladači a nervózně jsem se snažila vysílání večerních zpráv zesílit. Měla jsem to vědět. Existovala jen jediná věc, která v poslední době Marii a ostatní příslušnice ženského pohlaví tady ve městě opravdu zajímala, a rozhodně nešlo o slevy obuvi v místním obchodním centru. Vlastně si nemyslím, že by teď upoutalo jejich pozornost, i kdyby boty rozdávali zadarmo.

Hned nato, co se mi podařilo zvuk zesílit, jsem pocítila mírné znepokojení, ale bylo už příliš pozdě, abych chybu napravila. Zkáza byla dokonána.

„Vypadá to, že zdivočelé fanynky způsobily další dopravní zácpu,“ zamručela jsem s úsměvem a snažila jsem se předstírat, že mě to zajímá.

Chvíli jsem měla dojem, že sledujeme opakování včerejších zpráv. Kamera přejížděla po velkém davu šílících děvčat, lemujícím silnici – dnes stejně jako včera. Snažily se sledovat filmový štáb během natáčení na jedné z místních pláží – znovu s neutuchající nadějí, že ho alespoň zahlédnou.

Mezi všemi těmi nebezpečně zaparkovanými auty a sem tam pobíhajícími slečnami se provoz na silnici s vyhlídkou na oceán téměř zastavil. Policie se snažila ze všech sil, aby celý ten chaos vytlačila z oblasti pryč, ale nechtěně přitom vytvářela zmatek ještě větší.

„Určitě ho ty cedule ‚Miluju Ryana‘ zaujmou,“ prohlásila jsem s mírnou ironií a nad absurditou té představy jsem obrátila oči v sloup.

Z toho, co jsem o něm slyšela, jsem myslela, že mu ani v nejmenším nezáleží na potřeštěných fanynkách a dětinských projevech zbožňování a lásky. I tak mě jejich jednání neustále překvapovalo. Co vede tyhle dívky – mnohé z nich byly dospělé ženy –, aby si vyšetřily část dne na to, že vyzdobí nějakou ceduli a pak s ní budou stát u rušné silnice? Opravdu si myslí, že by u nich mohl jednoho dne zastavit?

„Miláčku, tvoje cedule s mým jménem vyvedeným svítivou růžovou se všemi těmi stříbrnými srdíčky je brilantním uměleckým vyjádřením mého života. Dodává mojí existenci smysl a její zásluhou si připadám opravdu sexy. Prosím tě… pojď… odjeď se mnou někam pryč…“ napodobila jsem mužský hlas a přitom jsem Marii přitáhla k sobě.

Několik štamgastů na baru se mému divadýlku zasmálo a dívky, které právě v televizi dávaly reportérovi rozhovor, hlasitě vyjekly. Namířila jsem ovladač zpátky k televizi a rychle jsem jejich pronikavý vřískot ztlumila. Toužila jsem přepnout na jiný program.

„Vydrž chviličku, chci to vidět,“ vyhrkla Marie rychle a nesouhlasně mávla rukou. Upřeně zírala na obrazovku.

„Hele, vidíš, už je tam zase,“ zapištěla nadšeně. Několik dam sedících v baru se na stoličkách otočilo, aby měly lepší výhled.

„No tak – dávej pozor, co děláš,“ napomenula jsem ji.

Marie byla natolik pohlcená sledováním zpráv, že lila gin mimo sklenici.

„Sakra, dívej na něj. On je tak úžasnej,“ vykřikla jedna z pravidelných zákaznic, Traci.

Skupinka obchodníků sedících u jednoho ze stolů nejblíž k televizi hlasitě bučela a žádala si přepnout na sportovní kanál ESPN.

Bezmyšlenkovitě jsem se znovu zahleděla na obrazovku, abych se podívala, co je to tam tak zajímavého, ale zahlédla jsem jen část „jeho“ hlavy, když se usazoval na zadní sedadlo auta.

Od té doby, co se tu objevil „on“ a celý filmový štáb, uběhly teprve dva týdny, ale už mě jakákoli informace o „něm“ unavovala. Místní televizní zpravodajství a rozhlasové stanice neustále probíraly všechno okolo herců, takže se to už skoro nedalo vydržet. Zoufale jsem se snažila si vybavit, jaký byl náš život předtím, dřív, než tady zakotvili, ale šlo to dost ztuha.

Rychle jsem obrátila pozornost k důležitějším věcem, což byli dva dobře oblečení muži-zákazníci, kteří se právě usadili na baru poblíž hloučku u pípy. Jeden z mužů upoutal moji pozornost, když si začal uvolňovat hnědou kravatu s kašmírovým vzorem, bezpochyby na tuhle chvíli čekal celý dlouhý den v kanceláři. Už jsem ho u nás v baru jednou zahlédla a teď se na mě zářivě usmál.

Začala jsem točit pivo a při čekání, až jantarově žlutý proud naplní skleněný džbánek, jsem si slabě povzdechla. Svírala jsem velké dřevěné ucho v ruce a rychlým pohybem zápěstí jsem přerušila proud piva vytékající z pípy.

Vytáhla jsem zpod jeho prstů desetidolarovou bankovku a šla jsem si zase po své práci.

„Je roztomilej,“ zašeptala Marie.

Zasunula jsem klíče do zámku pokladny, abych mohla peníze uložit. „Je ženatý.“

Marie pohlédla jeho směrem a pozorně prověřovala moje hodnocení.

„Žádnej prsten nemá,“ zašeptala a zdála se poněkud zmatená.

Zjevně se nepodívala pořádně. „Nevidíš ten vytlačený kroužek na prstu?“

Odnesla jsem mu zpátky drobné. Marie vypadala zaskočeně, že jsem si něčeho takového všimla. Nevěděla totiž, že když byl tentýž muž u mě v podniku posledně, měl na prsteníčku levé ruky zlatý kroužek. Chudáček… patrně mu musel nějakou nešťastnou náhodou sklouznout ještě dřív, než dosedl na barovou stoličku.

Zatímco jsem bezmyšlenkovitě omývala špinavé sklenice naskládané ve dřezu, zapadající slunce vysílalo poslední paprsky, vrhalo krásné odstíny růžové a červené skrz obrovská okna, dominující průčelí mého baru.

Můj bar – tohle jsem mohla prohlásit s naprostou samozřejmostí, ačkoli zármutek, který jsem musela prožít, než jsem se dostala až sem, by ani za milion let nestál za to. Ale na druhou stranu: kdy byl život fér?

Připravila jsem se pořádně… bakaláře na vysoké jsem vystudovala s vyznamenáním a měla jsem plány na magisterské studium. Ale navzdory nejlepšímu úsilí pro mě měl osud připravenou jinou budoucnost, a ta rozhodně nespočívala v tom, že se budu starat o finanční situaci druhých lidí.

Podívala jsem se z okna a představovala jsem si, že pohled na večerní oblohu nad Atlantským oceánem musí být mnohem působivější. Napadlo mě, že bych vyběhla nahoru na střechu, abych mohla sledovat západ slunce nad hladinou, ale to nešlo, protože se právě začínali trousit zákazníci na „happy hour“.

I přestože se do našeho malého městečka Seaport ve státě Rhode Island v poslední době valily zástupy lidí, moji zákazníci zůstávali kupodivu stále stejní – nejspíš proto, že se všechen ten zmatek odehrával na druhé straně města.

Uběhly už téměř dva měsíce od chvíle, kdy v našich ulicích poprvé zaburácely tahače s obytnými karavany naloženými nákladnými kamerami a filmovým náčiním. Vzápětí nato následoval mnohohlavý produkční tým. Přijeli po skupinách.

Policie v mžiku rozestavila na vybraných silnicích zábrany a na prázdném parkovišti vedle neobsazeného skladiště na molu číslo sedm byly vztyčeny bílé stany. Celé parkoviště osvětlovaly vysoko se tyčící reflektory a u nového oplocení bylo v pohotovosti zaparkováno několik obřích jeřábů.

Dlouhé bílé obytné karavany stály v řadách za sebou a připomínaly mi doby, kdy do města přijížděly kolotoče. Jediná věc, která chyběla, bylo ruské kolo.

Všechno probíhalo poměrně v klidu, dokud nedorazili slavní herci z Hollywoodu. S nimi přijeli noví členové filmového štábu, fotografové a hordy šílících fanynek. Jako by se po ulicích rozběhli zuřiví psi bez vodítek. Všichni byli naprosto bez sebe.

Největší pozdvižení způsobil šestadvacetiletý herec, který se stal hvězdou takřka přes jedinou noc…

Ryan Christensen

Sto osmaosmdesát centimetrů vysoký špinavý blonďák, modré oči a neuvěřitelné tělo, alespoň podle toho, co jsem zahlédla v časopisech, které mi Marie pořád strkala před nos, a navíc byl podle posledních zpráv opět bez přítelkyně.

Všechny houfem omdlévaly – všechny kromě mě.

Marie a několik stálých zákaznic byly celé vynervované už jen z toho, že ho na vteřinu zahlédly v televizi. Cítila jsem úlevu, že nepiští jako fanynky, které ukazovali ve zprávách.

Nikdy jsem nechápala, co způsobuje, že se ženy dostávají až na pokraj hysterie, když uvidí nějakého herce nebo zpěváka. Vzpomněla jsem si na videa dívek, které ztrácely zdravý rozum při zahlédnutí Elvise nebo Beatles – křičely, vzlykaly a omdlévaly už jen při pouhém pohledu na ně. Chápala jsem, že to může být jistým způsobem vzrušující, ale musí přece existovat nějaká hranice, která brání ztratit kontrolu nad emocemi a chováním. Prostě jsem se s tím nedokázala ztotožnit.

Když jsem dospívala, nebylo v mojí povaze věšet si obrázky idolů na zeď pokoje. Právě v tomhle věku jsem totiž začínala objevovat výtvarné umění. Pokojíček jsem měla vyzdobený klasickými výtvarnými díly a svými vlastními uměleckými pokusy. Spíš tohle byl můj styl… realistický a hmatatelný.

Přisunula jsem plný džbánek před nejnovějšího hosta. „Bude to pět padesát, prosím.“ Usmála jsem se na něj v odpověď a předvedla pár tanečních kroků na písničku, která právě hrála z reproduktorů připojených k mému iPodu.

Jeden z hasičů ze seaportského požárního sboru, který seděl se skupinou kolegů u velkého kulatého stolu přímo přede mnou, zvedl prázdný džbánek do vzduchu, aby přilákal moji pozornost.

„Philovi se fakt líbíš,“ zašeptala Marie.

„Kdo je Phil?“ zeptala jsem se a prohrábla jsem si dlouhé blond vlasy, abych se zbavila obtížného pramene, který mě neustále lechtal v koutku úst.

Marie obrátila oči k nebi. „Taryn!“ zaúpěla.

„Promiň, ale netuším, o kom to mluvíš.“ Opravdu jsem nevěděla, kdo je Phil.

„Hasiči!“ Hodila okem jejich směrem. „Ten roztomilej kluk, co se na tebe směje! Ten, kterej se právě rozvedl a teď je k mání!“

„Ten?“ kývla jsem hlavou jeho směrem. „Myslela jsem, že se jmenuje Todd.“

„Ne, to je Phil,“ opravila mě Marie a zasmála se mému zmatenému výrazu. „Ptal se na tebe.“

Otevřela jsem novou láhev vodky a přemýšlela jsem, kde jsem přišla ke jménu Todd.

„No?“ zeptala se Marie a netrpělivě čekala na moji odpověď.

„Nemám zájem,“ zabručela jsem, zatímco jsem připravovala martini. Sandy si tentokrát řekla o tři olivy.

Marie si založila ruku v bok, jak to dělává vždycky, když mě hodlá o něčem poučovat. Její postoj mě rozesmál, připomnělo mi to totiž časy, kdy jsme byly ještě školačky a opřené o šatní skříňky ve škole probíraly kluky.

Byla jsem vděčná, že alespoň ztlumila hlas, takže všichni na baru nebudou slyšet každé její slovo.

„Taryn, co je na něm špatnýho? Je moc pěknej,“ zašeptala.

Povzdechla jsem si. „Nic na něm není špatného,“ odpověděla jsem jí a spěchala jsem naservírovat martini. Bylo jedno, jak byl hezký, nechtěla jsem být nějaká manželka na druhý pokus.

„A co třeba támhle Dan?“ zkoušela to Marie dál. „Ten chudák tě zve na rande minimálně jednou tejdně. A je taky k sežrání. Nebo Jeff. A co třeba Kevin anebo Andy?“ Nenápadně se rozhlížela po baru.

Prohlédla jsem si tváře mužů, které vyjmenovala. Několik z nich mě už na schůzky pozvalo a já jim všem lhala a tvrdila jsem, že už přítele mám.

„Musíš dát pár z nich alespoň šanci… třeba bys našla nějakýho, který ti sedne,“ škádlila mě Marie. „Kdybych měla tělo jako ty, používala bych ho každej den.“

Nemusela ani potřásat zadkem, abych její narážku pochopila.

Obrátila jsem oči ke stropu. „No o tom pochybuju. A znáš mě už dost dlouho, abys věděla, že taková nejsem.“

„Tar, ale už je to nejmíň osm měsíců. To, jak funguješ, není zdravý.“

„Zdravé v porovnání k čemu?“ zeptala jsem se. Pořád jsem ještě v hrudi cítila přetrvávající tupou bolest, kterou mi způsobil poslední muž, jenž mi rozcupoval srdce na tisíc kousků. Dál jsem to vysvětlovat nemusela, Marie věděla naprosto přesně, co mám na mysli. „A kromě toho se mi to, jak žiju, líbí,“ informovala jsem ji s nepřirozeně veselým úsměvem. Můj život byl bezpečný, předvídatelný a prostý bolesti.

„Jenom tě chci vidět zase šťastnou,“ prohlásila Marie na svoji obranu.

„O mě se neboj, já jsem v pořádku.“ Vlastně jsem byla zvyklá jí lhát. Bylo lepší, aby nevěděla, že jsem dneska měla zase další hloupý sen nebo spíš noční můru o Thomasovi.

„Nepotřebuju nějakého rozvedeného chlapa, aby mě vyléčil ze smutku,“ prohodila jsem k ní, když jsem ji míjela.

„Ehm, Taryn?“ zaslechla jsem mužský hlas. Hasič Phil stál u baru.

Instinktivně jsem se nahrbila z leknutí, že mě mohl zaslechnout. Doufala jsem, že moji poznámku neslyšel. Cítila bych se hrozně, kdyby ano.

Podívala jsem se tázavě na Marii. Vykulila oči a mírně pokrčila rameny, což mi ani trochu nepomohlo. Začala jsem panikařit, poslední věc, kterou bych chtěla, bylo zranit jeho city.

Phil na mě mávnul dvacetidolarovkou a udělal gesto naznačující, že by si dal džbánek piva, který jsem právě držela v ruce. „Chtěl jsem se zeptat, jestli jste se už byla podívat v tom novém steakhousu u obchodního centra?“ zamumlal nervózně a tak tiše, že jsem mu skoro nerozuměla. Zavřela jsem na okamžik oči, zhluboka se nadechla a připravovala se mu odpovědět. Zjevně se mě chystal pozvat na schůzku.

„Ne, nebyla, ale Marie ano.“ Spěchala jsem s jeho penězi v ruce zpátky k pokladně a pomalu jsem do ní zastrčila klíč, abych získala trochu času na promyšlení, jak se ho co nejsnadněji zbavit. Tušila jsem, co bude následovat.

„Myslíte, že bych vás tam mohl někdy vzít na večeři?“ Evidentně se necítil moc jistě. Bylo mi líto jeho i toho, co se mu chystám odpovědět.

„To je od vás moc milá nabídka, Phile, ale já už se s někým vídám. Je mi líto.“ Ta v cukru obalená lež zněla tak přesvědčivě, že jsem jí skoro sama uvěřila.

„A s kým se teď vlastně vídáš. Se svojí levačkou nebo pravačkou?“ pošklebovala se Marie, když Phil odešel.

Nedokázala jsem se ovládnout – nějaký dětinský instinkt mi velel zareagovat, a tak jsem na ni vyplázla jazyk.

„Víš, co je tvůj problém? Potřebuješ, aby tě někdo přefik,“ zavrčela. „A teď rozhodně nemám na mysli žádný ‚udělej si to sama‘. Prostě si vyber jednoho tady z těch chlápků a pořádně si to s ním rozdej.“

Na tuhle poznámku jsem zareagovala tím, že jsem jí třepla mokrou utěrkou po zadku.

„Takže tohle bys dělala ty, kdybys už nebyla vdaná?“ Zasmála jsem se. „Víš, co si myslím o těch tvých skvělých radách…? Nějak si nevybavuju, že by sis ty sama Garyho vybrala tady.“

„Ach jo…“ odmítavě mávla rukou, „tobě není pomoci.“

Vyrazila jsem ze sebe hlasitý souhlasný vzdech.

„Proč za ním nezajdeš a nejsi na něj milá? Zaslechla jsem, že filmovej štáb dneska povolal požárníky k natáčení. Možná by nás mohl dostat dovnitř?“ Marie pokrčila rameny. V jejím hlase bylo možné rozpoznat stopu naděje.

Nakrčila jsem nos a zeptala se jí: „A proč na něj nejsi tedy milá hlavně ty? Já nemám ani nejmenší chuť motat se kolem štábu jako nějaká trapná fanynka.“

„Když už mluvíme o fanynkách, slyšela jsi, že včera večer musela policie jeho limuzínu doprovázet až do hotelu?“ zeptala se a zaťukala dlouhými nehty na fotografii Ryana Christensena v dnešních novinách. „V tom článku se píše, že se na něj sesypala horda ženských. Obklíčily celej hotel.“

Obrátila jsem oči v sloup a přitom jsem dál otírala bar utěrkou. Opravdu jsem nestála o to poslouchat takové triviality, ale bylo těžké to ignorovat. Všichni chtěli znát i ty nejnepatrnější detaily o něm a jeho hereckých kolezích a jejich oslnivých životech. Fotografové a reportéři je pronásledovali každý den.

Na můj vkus to bylo až moc absurdní, ale Ryan Christensen byl pro všechny jako droga, na které byli beznadějně závislí.

„Mladý holky se snažej spát na chodníku a všechno tohle… policajti je musej rozhánět,“ vykládala Marie pár zákaznicím sedícím na baru a přitom rovnala noviny do úhledné hromádky.

Zavrtěla jsem hlavou a snažila si představit, co by stálo za to, aby mě vůbec napadlo uložit se ke spánku na studeném betonu v deseti stupních Celsia. Během dne bylo ještě pořád pěkně, ale už jsme tu měli poslední zářijový den a v noci se ochlazovalo.

„To je směšné,“ zabručela jsem.

„Teď budou muset spát na pláži,“ vložila se do hovoru místní kosmetička Sandy. Usrkla si martini, zatímco všechny ostatní čekaly, až prohlášení dál rozvede.

„Jedna z těch holek, co dělá v hotelu Lexington, byla dneska odpoledne u nás v salonu,“ vyprávěla Sandy a tvářila se, jako by o nic nešlo.

„Říkala, že je to tajný, ale hotelový personál dostal informace, že se všichni herci dneska budou stěhovat. Lexington má asi lepší ostrahu a garáže mají uzavřený přístup. No, nevím. Každopádně to vypadá, že teď budou hned vedle u nás v ulici.“

„Nekecej!“ zapištěla Marie nadšeně. „Chceš mi říct, že Ryan a další herci budou ubytovaní jenom tři bloky od nás?“ mávla rukou z oka směrem na Morušovou ulici.

„Pořád nemůžu uvěřit, že budou natáčet Mořské pobřeží dvě přímo tady u nás ve městě. Tenhle film bude ještě lepší než ten první,“ rozplývala se Marie.

„Tak to je snad posté, co tohle opakuješ,“ škádlila jsem ji.

„No možná kdyby ses obtěžovala podívat se na jedničku, tak bys pochopila, proč jsme všechny tak nadšený,“ odsekla mi.

„V jednom časopisu v salonu jsem četla, že spí s tou herečkou, co hrála v jeho posledním filmu… jak se jmenuje, Suzette, Suzanne nebo tak nějak?“ nadhodila Sandy.

„Ale to není pravda, Sandy,“ vyhrkla Marie a odmítavě zavrtěla hlavou. „Chodil s Lauren Delaneyovou z televizní show Moderní doba, ale rozešli se.“

V Mariině hlase bylo slyšet stopu lítosti. Odhrnula si čokoládově hnědé vlasy z ramen a zatvářila se, jako by s tím mužem, kterého nikdy osobně nepotkala, opravdu soucítila.

„Slyšela jsem, že mu minulý týden někdo ukradl oblečení z hotelu a pokoušel se ho prodat na e-Bayi,“ nadnesla Traci další téma.

„To je opravdu hrozný,“ vyhrkla jsem a snažila jsem si představit, jaký úchyl by si mohl koupit něčí použité trenky. Až jsem se z té myšlenky zachvěla. „Proč by někdo něco takového proboha dělal? Ale ať už to byl kdokoli, doufám, že ho chytí.“ Nedokázala jsem pro takové jednání najít logické vysvětlení. „Svět, ve kterém žijeme, je prostě zvrácený.“

„Kdybych měla šanci, zvrátila bych se na něho alespoň několikrát,“ zavrčela Marie. Zavrtěla zadkem a já se rozesmála.

„A co kdybys sebou hodila s tímhle pivem támhle k tomu velkému stolu? Prosím? Vypadá to, že naši hasiči mají ještě pořád co hasit.“

Cítila jsem se provinile, že jsem Phila odmítla, takže jsem se to snažila vyspravit pivem zadarmo. Ale tajně, nechtěla jsem mu dávat nějaké naděje.

„Proč mu ho nezaneseš ty a nezkusíš s ním promluvit? Je to opravdu milej kluk, Taryn.“

„Marie, nemám zájem, jasné?“

„No vzhledem k tomu, že se zdá, že jsi mužský nadobro zavrhla…“ zamumlala, „tady pro tebe něco mám. Není to porno, ale dost se tomu blíží.“ Zasmála se a přitom prohledávala svoji obří kabelu.

Po chvilce z ní vytáhla další bulvární časopis s velkým, lesklým vyobrazením Ryana Christensena na obálce. Titulek pod fotografií hlásal:

PRAVDA O RYANOVI:

Jeho bývalá přítelkyně prozrazuje ÚPLNĚ VŠECHNO!

Našpulila jsem rty a odvrátila se, poněkud znechucená tím, že něčí bývalá přítelkyně má opovážlivost vyprávět „úplně všechno“. Pravděpodobně mu je o dost lépe bez ní.

„Hele, ukaž mi to,“ vykřikla Traci a natahovala se po časopisu.

„Co máš za problém, Taryn?“ zabručela Marie a dupla nohou. „Tobě se nelíbí? No tak se na něj podívej.“

„To není důležité. Je to prostě další chlápek, který je zahleděný sám do sebe. A kromě toho mám lepší věci na práci – třeba to, že George a Ted vypadají naštvaně, že jim nenesu pití dost rychle.“

„Jo, jako kdyby ty dva prďolové měli někam na spěch. Jediný místo, kam směřujou, je alkoholový bezvědomí,“ mávla rukou.

Vrhla jsem na ni jeden ze svých nejdramatičtějších šokovaných pohledů. „A o kom budete drbat, až všechny ty celebrity z města odjedou? Budete si muset najít někoho jiného.“ Nemohla jsem si pomoct, abych se nerozesmála.

„Budeme se bavit o tobě, Tar. Sedneme si tady a budeme vzpomínat, jaká s tebou byla zábava, když jsi začala používat pavučiny, co se ti objevily mezi nohama, na pletení čepic pro chudý,“ pošťuchovala mě Marie.

„Ty jsi taková potvora,“ zahihňala jsem se.

„Jo!“ zakřenila se na mě a předstírala, že se mě chystá postříkat limonádou. „Ale stejně mě nikdy nevyhodíš, protože jsem tvoje nejlepší kamarádka a máš mě ráda.“

A v tom měla zatraceně pravdu.

Dalšího dne mě probudily sluneční paprsky dopadající skrz okno do pokoje. Zívla jsem a rukou nahmátla a zamáčkla budík. Uvažovala jsem, jestli nemám zase usnout, ale bylo už devět hodin a čekaly na mě věci, které jsem dnes chtěla udělat.

Zahekala jsem, odhodila pokrývky a bosé nohy jsem spustila na dřevěnou podlahu ložnice. „Brr,“ vyjekla jsem, když jsem se při dotyku studených dubových prken celá roztřásla.

Venku za oknem hlasitě zakvílely brzdy nákladního auta a já sebou poděšeně trhla. Po špičkách jsem zvědavě přeběhla přes podlahu, abych zjistila, co ten zvuk způsobilo.

Aha, Maggii dorazilo zboží, uvědomila jsem si, když jsem z okna vyhlédla do zadní uličky.

Stála jsem ve sprchovém koutu, dávala si horkou sprchu a v duchu jsem se probírala tím, co mě čeká. Čím déle jsem o tom přemýšlela, tím se ten seznam činností prodlužoval.

Vzala jsem si z koše s prádlem oblíbené džínsy, přes hlavu si natáhla bílé tričko a rukou si prohrábla dlouhé vlnité blond vlasy.

Když jsem se namalovala, seběhla jsem po schodech dolů a otevřela dveře, které vedly přímo do prostoru mého baru.

„Dobré ráno, můj drahý podniku,“ prohlásila jsem hlasitě do prázdna. „Je čas se probudit a přivítat nový den.“

Vytáhla jsem všechny rolety a ve slunečních paprscích jsem mohla sledovat mikroskopické částečky prachu vznášející se kolem. Napadlo mě, že bych měla umýt okna – vypadala trochu špinavá. Musím si vzpomenout, abych se zeptala kamaráda Petea, jestli by mi nepůjčil výsuvný žebřík.

Ale bude to muset počkat. Byla už středa a já jsem ještě neaktualizovala program na víkend. Všechno popořadě.

Tento víkend U Mitchellů vystoupí:

pátek 3. října Mark Tercha

sobota 4. října Stay Nogo

Položila jsem křídu zpátky do krabičky a vynesla jsem břidlicovou tabuli ven na chodník.

Musela jsem přimhouřit oči. Slunce svítilo opravdu jasně – tím spíš, že jsem vyšla z tmavé místnosti. Je opravdu krásný den.

Opřela jsem se o otevřené dveře, zhluboka se nadechla a na chvíli zavřela oči, abych si mohla vychutnat slunce na tvářích. Dokonce i vzduch voněl dnes nějak lépe.

Možná kdybych dneska otevřela o něco později, mohla bych si to krásné počasí užít nahoře na střeše s nějakou pěknou knížkou v ruce? Ta představa byla opravdu lákavá. Důvody pro ulejvání byly v přesile nad počtem položek v mém seznamu povinností, ale zodpovědnější část mě to rychle zamítla. Ne, uvnitř je spousta práce. Bude lepší se do ní pustit… ve chvíli… kdy sluníčko takhle pěkně svítí…

Když jsem zaslechla ženský výkřik, zdráhavě jsem otevřela oči. Zprvu jsem viděla rozmazaně a nějakou chvíli jsem si musela zvykat na vřavu, která se přibližovala směrem ke mně.

Tehdy jsem ho zahlédla – chlápek, co vypadal jako Ryan Christensen, běžel sprintem po chodníku. Vypadalo to, že naší srážce se mi už nepodaří zabránit.

„Zadní vchod?“ vyštěkl na mě v panice, když mě téměř srazil na zem. Nemotorně jsem pozadu klopýtla do otevřených dveří a chytila se rámu, abych neupadla.

„Dveře,“ ukázala jsem rychle a třesoucí se rukou směr, ale on už probíhal skrz bar.

Místo toho, aby utíkal ke kuchyňským dveřím za rohem, vběhl do prvních, které uviděl.

„Ne, tyhle ne!“ vyrazila jsem ze sebe, obrátila se dovnitř a přitom zakopla o vlastní nohu. Ale už bylo pozdě, zmizel za dveřmi, co vedly do mého bytu.

„Sakra!“ zaklela jsem.

Zlomek vteřiny poté, co zmizel z dohledu, se vstupní dveře prudce otevřely a hlasitě narazily na zeď. V nich se tlačila malá skupina žen následovaná jedním mužem s fotoaparátem, ale kupodivu se všichni na prahu zastavili.

„Prr, zůstaňte tam. Počkat! To tedy ne!“ vyrazila jsem ze sebe a přitom jsem běžela ke dveřím. Instinkt mi říkal, že je musím zastavit, než se protlačí dovnitř. Bylo jasné, že právě oni jsou tím, před čím tak utíkal.

„Viděli jsme ho vběhnout sem,“ vyštěkla jedna zdivočele vypadající žena a pokusila se kolem mě protlačit.

„Ne, tady není, vyběhl zadním vchodem,“ vyhrkla jsem hlasitě a zahradila jsem jí cestu nataženou rukou. „Pokud poběžíte ulicí dál, tak ho možná ještě dohoníte.“ Doufala jsem, že moje lež zní přesvědčivě.

„A teď všichni ven. HNED! Ať nemusím volat policii,“ zakřičela jsem a hnala jsem je ven ze dveří.

Jakmile byli venku, zamkla jsem za nimi dveře a rozsvítila jsem. Do háje, co budu dělat? Zpanikařila jsem. Na chodníku se shromažďoval dav fotografů a dalších lidí. Několik už jich tisklo obličeje na okenní sklo a snažilo se zahlédnout něco uvnitř.

Co nejrychleji jsem koleny natlačila dřevěnou lavici z prvního boxu ke dveřím. Cítila jsem se jako nešťastná smolařka, poslední přeživší, která se osaměle snaží odrazit útočící zombie. Srdce mi bušilo, když jsem před jejich vtírajícími se tvářemi stahovala rolety dolů.

Jak jsem tak přebíhala od okna k oknu, hlavou mi zmateně vířily myšlenky. Byla jsem tak zaměstnaná zatemňováním místnosti, že jsem si ani nevšimla, kde je.

V duchu jsem si znovu pokoušela přehrát posledních šedesát vteřin. Byl pořád uvnitř, nebo se mu nakonec podařilo dostat se pryč?

Že by vyklouzl ze zadního vchodu, když jsem byla zaneprázdněná vytlačováním nezvaných hostů?

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Věnování

Poděkování

Předmluva

KAPITOLA 1

Oko bouře