H. P. Lovecraft

Zjevení Cthulhu

Carcosa

H. P. Lovecraft

Zjevení Cthulhu

Z různých anglických originálů přeložil Milan Žáček.

Ilustrace na obálce: „Cthulhu“, © Rafal Badan.

Grafická úprava obálky Milan Zlámal.

V roce 2017 vydalo nakladatelství Tatiana Žáčková – Carcosa,

Ovocná 3868/7, 76701 Kroměříž,

jako svou 4. elektronickou publikaci.

Třetí, mírně upravené vydání sbírky, která v letech 2002 a 2010 vyšla pod názvem V horách šílenství. První vydání v Carcose.

Translation © Milan Žáček, 2002, 2017

Cover art © Rafal Badan

© Tatiana Žáčková – Carcosa, 2017

ISBN:

978-80-88243-07-6 (epub)

978-80-88243-08-3 (mobi)

www.carcosa.cz, info@carcosa.cz,

www.facebook.cz/carcosa.cz

DAGON

Píši tento text pod značným duševním tlakem, poněvadž od dnešního večera už mne nebude. Bez peněz a s vyčerpanou zásobou drogy, jež mi jedině dovoluje snášet život, nedokážu už déle trpět tato muka; vrhnu se z okna této vížky na špinavou ulici pod ní. Neusuzujte z mé závislosti na morfiu, že jsem slaboch či zhýralec. Až si přečtete tyto spěšně načmárané stránky, snad vytušíte, byť plně nepochopíte, proč musím vyhledat zapomnění či smrt.

Stalo se to v jedné z nejvzdálenějších a nejméně navštěvovaných končin širého Pacifiku; poštovní loď, jejíž náklad jsem měl na starost, padla za oběť německému torpédoborci. Světová válka byla tehdy teprve na začátku a námořní síly německé říše ještě nedegradovaly do pozdějšího ubohého stavu. Naše plavidlo se tedy stalo legitimní kořistí a s posádkou bylo nakládáno se vší slušností a ohledy náležejícími nám jakožto námořním zajatcům. Kázeň našich věznitelů byla dokonce tak uvolněná, že pět dní po zajetí se mi podařilo uprchnout v malém člunu s vodou a proviantem, které mi měly vystačit na dosti dlouhé časové období.

Když jsem se konečně nacházel sám na širém moři, měl jsem jen chabé tušení, kde se vůbec pohybuji. Nebyl jsem nikdy schopný navigátor, a tak jsem podle slunce a hvězd mohl jen matně předpokládat, že se plavím poněkud jižně od rovníku. O zeměpisné délce jsem nic nevěděl a neviděl jsem ani žádný ostrov či pobřežní čáru. Počasí zůstávalo pěkné a já jsem se bezpočet dní nechával bezcílně unášet pod spalujícím sluncem; a čekal jsem buď na nějakou projíždějící loď, či na okamžik, kdy mne moře vyvrhne na břeh nějaké obyvatelné země. Nicméně neobjevovala se loď ani pobřeží a já jsem si začal v osamění na dmoucích se masách nepřerušované modři zoufat.

Ke změně došlo, zatímco jsem spal. Nikdy nepoznám, co vlastně obnášela; neboť z hlubokého spánku, byť neklidného a plného snů, mne nic nevyrušilo. Když jsem se nakonec probudil, zjistil jsem, že jsem částečně zabředl do mazlavého pole odporného černého bahna, které se kolem mne rozprostíralo v jednotvárných vlnách, kam oko dohlédlo, a v němž zůstal nedaleko ode mne vězet i můj člun.

Ačkoli by se dalo dosti dobře předpokládat, že mým prvním dojmem bude úžas nad tak zázračnou a nečekanou proměnou, ve skutečnosti jsem zakoušel spíše hrůzu než údiv; neboť z ovzduší a hnijící půdy vystupovalo cosi, po čem mne mrazilo v morku kostí. Celá oblast páchla zdechlinami zahnívajících ryb a dalších hůře popsatelných těl, která čněla z ohyzdného bahna nekonečné pláně. Možná bych se ani neměl snažit pouhými slovy vyjádřit nepopsatelnou ohavnost, jež může dlít v tak dokonalém tichu a pusté nezměrnosti. Na doslech a na dohled nebylo nic než obrovská plocha černého kalu; přesto mne dokonalost ticha a homogennost krajiny sevřely závratným strachem.

Slunce žhnulo z oblohy, která se mi ve své bezmračné krutosti zdála být takřka černá; jako by odrážela inkoustově temné bahno pod mýma nohama. Jakmile jsem se doplazil do uvízlého člunu, uvědomil jsem si, že mou situaci může vysvětlit pouze jediná teorie. Jakási nebývalá sopečná erupce musela vyzvednout na povrch část oceánského dna, čímž došlo k obnažení sfér, které ležely bezpočet milionů let skryté v nezměřitelných mořských hlubinách. Rozloha nově vyvržené země byla tak nesmírná, že jsem nedokázal zaslechnout jediný zvuk oceánského příboje, ať jsem napínal uši ze všech sil. Na mršiny se ani nesnášelo žádné mořské ptactvo.

Několik hodin jsem přemýšlel a dumal ve člunu, který ležel na boku a skýtal mi při pohybu slunce po obloze alespoň slabý stín. Postupem dne okolní krajina ztratila něco ze své mazlavosti, až se zdálo, že vyschne natolik, abych se zanedlouho mohl vydat na průzkum. Oné noci jsem téměř oka nezamhouřil a následujícího dne jsem si uchystal tornu s jídlem a vodou a připravil se na cestu po souši za zmizelým mořem a možnou záchranou.

Třetí den ráno byla půda natolik suchá, že jsem po ní mohl bez obtíží kráčet. Rybí puch mne dováděl k nepříčetnosti; ale byl jsem tak zaneprázdněný důležitějšími otázkami, že jsem takového chabého příkoří nedbal a vydal jsem se směle k neznámému cíli. Celý den jsem si vytrvale razil cestu na západ, přičemž jsem mířil ke vzdálenému návrší, které se v celé zvlněné pustině tyčilo výše než jakýkoli jiný bod. V noci jsem se utábořil a dalšího dne pokračoval směrem k pahorku, třebaže se můj cíl nezdál o nic blíže než ve chvíli, kdy jsem jej poprvé zahlédl. Čtvrtého večera jsem dosáhl jeho úpatí, byť kopec byl nakonec mnohem vyšší, než jak se jevil z dálky; údolí táhnoucí se pod ním mu dávalo vystoupit v ostřejším kontrastu k okolní krajině. Jelikož jsem byl příliš unavený, abych na něj vyšel, přespal jsem v jeho stínu.

Nevím, proč mne oné noci přepadly tak divoké sny; ale než stačil ubývající měsíc v poslední fázi vyšplhat vysoko nad východní pláň, byl jsem vzhůru, zalit studeným potem a odhodlán oka více nezamhouřit. Vidiny, jichž jsem byl svědkem, bych znovu vystát nedokázal. A v přísvitu měsíce jsem si uvědomil, jak bláhové ode mne bylo putovat za dne. Pokud bych se skrýval před září spalujícího slunce, má pouť by mne stála mnohem méně energie; cítil jsem se nyní dokonce i na výstup, který mne odradil za soumraku. Zvedl jsem tornu a vyrazil na vrchol vyvýšeniny.

Už jsem uvedl, že ničím nepřerušovaná jednotvárnost zvlněné pláně mi byla zdrojem nedefinovatelné hrůzy; ale mám za to, že má hrůza dosáhla nového stupně v okamžiku, kdy jsem vyšel na vrchol kopce a shlédl na druhé straně do obrovské propasti či kaňonu, jehož černé hlubiny se ještě nedokázaly ukázat ve svitu měsíce putujícího nahoře po obloze. Cítil jsem, že stojím na okraji světa a shlížím přes jeho hranu do bezedného chaosu věčné noci. Mou hrůzu doprovázely podivné vzpomínky na Ztracený ráj a na Satanův odporný výstup nedotčenými říšemi temnoty.

Když měsíc vystoupal výš na oblohu, spatřil jsem, že stěny údolí nejsou tak strmé, jak jsem si představoval. Římsy a skalnaté výběžky skýtaly dosti snadné záchytné body pro sestup a navíc po několik set metrů dlouhém srázu se strž stala mnohem pozvolnější. Hnán puzením, které nedokážu řádně analyzovat, pustil jsem se s jistými obtížemi dolů po skaliscích, až jsem se octl na mírnějším svahu v hloubce, odkud jsem mohl upřít zrak do pekelných útrob, do nichž ještě nestačilo proniknout žádné světlo.

Mou pozornost najednou upoutal ohromný a pozoruhodný objekt na protilehlém úbočí, jenž se strmě tyčil snad sto metrů přede mnou; objekt bíle se třpytící v čerstvých paprscích stoupajícího měsíce. Brzy jsem se ubezpečil, že jde pouze o gigantický kus kamene; byl jsem si však vědomý nesporného dojmu, že jeho tvar a pozice nejsou tak docela dílem přírody. Jeho bližší ohledání mne naplnilo pocity, jež nedokážu vypsat; neboť navzdory ohromné velikosti a umístění v propasti zející na dně moře od dob, kdy byl svět ještě mlád, jsem si mimo jakoukoli pochybnost uvědomoval, že tato prazvláštní věc je pečlivě opracovaným monolitem, jehož obrovská masa poznala zručnost a snad i uctívání ze strany žijících a myslících bytostí.

V úžasu a hrůze, nicméně ne zcela necitelný vůči záchvěvům potěšení, jež může zakoušet vědec či archeolog, jsem si podrobněji prohlédl své okolí. Měsíc, nyní blízko zenitu, vrhal strašidelnou a jasnou zář na strmé stěny svírající propast a odhaloval skutečnost, že na dně rokle teče rozlehlá řeka vinoucí se na obou stranách mimo dosah mých očí, přičemž mi téměř, jak jsem stál nad propastí, omývala nohy. Na druhé straně strže vlnky omývaly úpatí kyklopského monolitu, na jehož povrchu už jsem dokázal rozeznat určité nápisy a neforemné plastiky. Texty byly vyvedeny v soustavě mně zcela neznámých hieroglyfů, jež se nepodobaly ničemu, co jsem kdy spatřil v knihách, neboť je z větší části tvořily prvky vodní symboliky založené na vyobrazeních ryb, úhořů, chobotnic, korýšů, měkkýšů, velryb a podobných tvorů. Několik symbolů očividně znázorňovalo mořské živočichy neznámé současnému světu, jejichž zahnívající těla jsem nicméně zahlédl na čerstvě vyzvednutém mořském dně.

Za mé uhranutí ovšem mohly především ony obrázkové rytiny. I přes tekoucí řeku bylo vzhledem k jejich velikosti zřetelně vidět množství basreliéfů, jejichž náměty by vzbudily závist i v Dorém. Myslím si, že tyto plastiky měly zobrazovat lidi – přinejmenším určitý specifický druh lidí; byť byly dotyčné bytosti zobrazeny, jak coby ryby dovádějí ve vodách jakési podmořské jeskyně či se koří u jakési kolosální svatyně, která se patrně také nacházela pod hladinou moře. O tvářích a tvarech těchto bytostí se neodvažuji rozepisovat podrobněji; neboť jen co na ně pomyslím, dělá se mi mdlo. Ač se vyznačovaly groteskností mimo představivost Poea či Bulwera Lyttona, jevily se svým celkovým zjevem proklatě lidsky, a to navzdory nohám a rukám opatřeným plovacími blánami, navzdory odpudivě širokým a ochablým pyskům, skelným a vypouleným očím a dalším rysům, které si již nechci vybavovat. Bylo zvláštní, že byly vytesány zcela neúměrně ke svému scénickému pozadí; neboť jeden tvor byl znázorněn, jak zabíjí velrybu, která byla pouze o trochu větší než on sám. Jejich grotesknost a podivuhodná velikost mne, jak jsem již uvedl, značně vyvedly z míry; ale záhy jsem došel k závěru, že jde pouze o imaginární bohy nějakého primitivního rybářského či mořeplaveckého kmene; kmene, jehož poslední potomek zemřel dlouho před příchodem prapředků neandrtálce či kromaňonce. V údivu nad tímto nečekaným vhledem do minulosti, vzpírajícím se představám i toho nejsmělejšího antropologa, zůstal jsem stát zamyšleně ve svitu měsíce, jenž se prapodivně odrážel v tichém proudu přede mnou.

Pak jsem to zničehonic uviděl. Za sotva patrného zčeření hladiny se ta bytost vysunula nad potemnělou vodu. Ohromná, odporná a Polyfémovi podobná nato vystřelila jako běs z nočních můr k monolitu, jejž objala mohutnými šupinatými pažemi, přičemž kývala hlavou a vydávala jakési rytmické zvuky. Mám za to, že tehdy jsem propadl šílenství.

Na frenetické šplhání do svahu a po skalní stěně a na svou blouznivou cestu zpátky k uvízlému člunu se už téměř nepamatuji. Jsem přesvědčený, že jsem si hodně prozpěvoval nebo se poťouchle smál, když jsem zpěvu už nebyl schopen. Matně si vybavuji prudkou bouři, která se spustila krátce poté, co jsem dospěl ke člunu; rozhodně vím, že jsem slyšel hromobití a další zvuky, které příroda vydává jen ve svých nejzběsilejších náladách.

Když jsem se vynořil ze stínů, ležel jsem v nemocnici v San Francisku; dovezl mne do ní kapitán americké lodi, která můj člun zachytila uprostřed oceánských vln. V deliriu jsem se zmínil o mnoha věcech, ale zjistil jsem, že mým slovům nikdo nevěnoval téměř žádnou pozornost. Mí zachránci neměli tušení o žádném výzdvihu pacifického dna a já jsem nepovažoval za důležité ustavičně se vracet k něčemu, čemu nikdo nebude s to uvěřit. Jednou jsem vyhledal jistého slovutného etnologa a pobavil ho prazvláštními otázkami týkajícími se starobylé filištínské legendy o rybím bohu Dagonovi; brzy jsem však seznal, že zastává beznadějně tradiční stanoviska a od dalšího dotazování jsem upustil.

Tu věc vídávám v noci, zvláště když svítí ubývající měsíc v poslední fázi. Zkusil jsem morfium; ale droga mi poskytla pouze přechodnou úlevu; naopak si mne přitáhla do svých spárů a beznadějně si mě zotročila. Nyní tedy se vším skoncuji; svůj osud jsem zde dopodrobna vylíčil pro informaci a pro pohrdlivé pobavení svých spolubližních. Často se sám sebe ptám, zda to všechno nemohl být pouhý přelud – výplod horečkou třeštící mysli, když jsem ležel pod žhnoucím sluncem a blouznil na otevřeném člunu po úniku z té německé válečné lodi. Takto se táži, ale v odpověď se mi před očima vždy zjeví ohavně živá představa. Už nedokáži pomyslet na mořské hlubiny, aniž bych se otřásl při vzpomínce na nepopsatelné tvory, kteří se mohou právě v této chvíli plazit a potácet po jejich slizkém dně, kořit svým starodávným kamenným modlám a do podmořských obelisků vodou nasáklé žuly vytesávat vlastní odporné podobizny. Sním o dni, kdy možná vystoupí z moře, aby svými páchnoucími pařáty stáhli pod hladinu zbytky nepočetného, válkou zuboženého lidstva – o dni, kdy poklesne pevnina a ve všeobecném pandemoniu se vyzvedne temné hlubokomořské dno.

Konec se blíží. Slyším u dveří zvuky, jako by se o ně otíralo jakési ohromné slizké tělo. Nenajde si mne. Bože, ta ruka! V okně! V okně!

SLAVNOST

„Efficiunt Daemones, ut quae non sunt, sic tamen quasi sint, conspicienda hominibus exhibeant.“

(Tak působí démoni, že věci neexistující jeví se lidem, jako by byly skutečné.)

LACTANTIUS

Byl jsem daleko od domova a nacházel jsem se pod vlivem východního moře. V soumraku jsem slyšel, jak se oceán tříští o skály, a věděl jsem, že leží hned za kopcem, na němž se na pozadí jasnícího se nebe a prvních večerních hvězd svíjejí pokroucené vrby. A poněvadž jsem byl svými otci povolán do starobylého města za hřebenem, pokračoval jsem mělkým, čerstvě napadaným sněhem pořád dál po silnici, jež osaměle stoupala do míst, kde mezi stromy pableskoval Aldebaran; dál, k prastarému městu, jež jsem sice nikdy nenavštívil, ale o němž se mi často zdávalo.

Byly Vánoce, svátek, který lidé spojují s Kristem, ačkoli v hloubi duše vědí, že je starší než Betlém a Babylon, starší než Memfis a celé lidstvo. Byly Vánoce a já jsem konečně dorazil do starého pobřežního města, kde žilo mé příbuzenstvo, které zde pořádalo slavnost už za dřívějších dob, kdy byla slavnost zapovězená, a které kladlo na srdce svým synům, aby slavnost jednou za století pořádali i oni, aby se nezapomnělo na památku původních tajemství. Přináležel jsem k starobylému rodu, jenž byl starobylý už za časů, kdy před třemi sty lety osídloval tuto zemi. A byl to rod zvláštní, protože přišel jako snědý tajnůstkářský lid z omamných jižních zahrad plných orchidejí, a než se naučil řeči modrookých rybářů, hovořil vlastním jazykem. Nyní však byl rozprášený a uchovával si pouze tajuplné rituály, jimž nemohla porozumět žádná žijící bytost. Byl jsem jediný, kdo se oné noci vracel do starodávného rybářského města, jak si žádala legenda, neboť vzpomínky si uchovávají výlučně chudí a osamělí.

Pak jsem Kingsport spatřil za hřbetem kopce, jak se zmrzle rozprostírá v nočním přísvitu; zasněžený Kingsport s jeho starodávnými korouhvemi a vížkami, hřebeny střech a komíny, moly a lávkami, vrbami a hřbitovy; s jeho nekonečnými labyrinty strmých, úzkých, pokroucených uliček; s jeho dech beroucím ústředním kopcem korunovaným kostelem, kopcem odolávajícím vlivu času; s jeho nikde nekončícími bludišti koloniálních domů vršících se na sebe ve všemožných úhlech a poházených všude možné jako kostky nepořádného dítěte; s jeho starobylostí vznášející se na šedých křídlech nad sněhem poprášenými domovními štíty a mansardovými střechami; s jeho světlíky a drobnými okny, jež se postupně rozsvěcovala v chladném šeru, aby se připojila k Orionu a starobylým hvězdám. A do hnijících mol naráželo moře; moře záhadné a pradávné, z něhož přišel za dřívějších dob můj rod.

Za nejvyšším bodem silnice zvedal se ještě vyšší vrchol, ponurý a větrem ošlehaný kopec, a já jsem spatřil, že je to pohřebiště, na němž ze sněhu přízračně, jako rozpadající se konečky prstů obrovské mrtvoly, ční černé náhrobky. Neposkvrněná silnice byla velmi pustá a někdy jsem měl pocit, že v dálce slyším strašidelné kvílení podobné vrzání šibenice ve větru. V roce 1692 byli čtyři mí příbuzní oběšeni za čarodějnictví, nevěděl jsem však kde.

Zatímco se silnice vinula po svahu směrem k moři, napínal jsem uši, zda neuslyším veselé zvuky vesnice za soumraku, ale slyšet nebylo nic. Potom jsem si uvědomil, v jakém období vlastně přicházím, a vycítil jsem, že tito staří puritáni mohou mít vánoční zvyklosti odlišné od těch mých, prodchnuté tichými modlitbami u krbu. Poté jsem už žádné veselí neočekával ani jsem nevyhlížel žádné pocestné, ploužil jsem se dál kolem ztichlých osvětlených hospodářství a stinných kamenných zídek do ulic, kde ve slaném větru vrzala znamení starodávných krámků a přístavních hospod, kde se v liduprázdných nedlážděných uličkách ve světle nevelkých zatažených oken blyštěla na dveřích mezi ozdobnými sloupy pitvorná klepátka.

Prohlédl jsem si mapy města a zjistil jsem, kde najdu dům svých příbuzných. Věděl jsem, že mě poznají a přivítají, neboť vesnická legenda jen tak nezanikne; pospíchal jsem tedy po Back Street na Circle Court a přes jediné celistvé dláždění ve městě na místo, kde za tržnicí začíná Green Lane. Staré mapy byly stále spolehlivé a já jsem se pohyboval bez obtíží; třebaže si v Arkhamu museli vymýšlet, když tvrdili, že do Kingsportu vedou troleje, neboť jsem nad sebou nespatřil ani jeden drát. Sníh by v každém případě kolejnice skryl. Byl jsem rád, že jsem si zvolil cestu pěšky, protože bílá ves z kopce vypadala vskutku nádherně; a teď jsem již toužil zaklepat na dveře svých příbuzných, na sedmý dům nalevo na Green Lane, na stavení se starobylou lomenou střechou a vystupujícím prvním patrem, postavené před rokem 1650.

Když jsem se k domu přiblížil, svítilo se v něm. Podle kosočtverečných okenních tabulek jsem seznal, že obydlí muselo být zachováno bezmála tak, jak bylo původně postaveno. Horní část čněla nad úzkou travnatou uličkou a málem se dotýkala převislé části domu naproti, takže jsem si připadal skoro jako v tunelu; na nízkém kamenném prahu jsem neviděl vůbec žádný sníh. Nebyl tu žádný chodník, avšak ke dveřím mnoha domů se vycházelo po dvou řadách schodů lemovaných železným zábradlím. Byl to zvláštní pohled, a jelikož jsem v Nové Anglii dosud nebyl, jaktěživ jsem nic podobného neviděl. Ačkoliv se mi tato scenérie líbila, zamlouvala by se mi víc, kdyby ve sněhu byly vidět šlápoty, kdyby na ulicích byli lidé a z několika oken se linulo světlo.

Zatímco jsem tloukl prastarým železným klepátkem, pociťoval jsem určité obavy. Narůstala ve mně úzkost, snad z podivnosti mého odkazu, ponurosti večera a neobvyklosti ticha v tomto sešlém městě prapodivných zvyků. Když se po zaklepání dveře otevřely, úzkost se ve mně rozvinula naplno, protože než se veřeje daly s vrzáním do pohybu, neslyšel jsem žádné kroky. Můj strach však neměl dlouhého trvání, neboť stařec stojící v chodbě v domácím úboru a pantoflích se na mne podíval laskavýma očima, jež mé rozrušení zklidnily; a třebaže mi dal několika posunky na srozuměnou, že je němý, rydlem mi na voskovou tabulku napsal zvláštní a starobylý pozdrav.

Pokynul mi do nízké, svícemi ozářené místnosti s mohutnými obnaženými trámy a tmavým, nepohodlným, nepočetným nábytkem ze sedmnáctého století. Minulost zde byla dobře hmatatelná, poněvadž zde nechyběl žádný její atribut. Stál tu prostorný krb a kolovrátek, u něhož zády ke mně seděla stará sehnutá žena ve volném plédu a kokrhelu, a navzdory svátečnímu období tiše předla. Místnost prostupovala neurčitá vlhkost a podivil jsem se, proč v krbu neplápolá oheň. Na levé straně stála naproti řadě oken dřevěná lavice s vysokým opěradlem a zdálo se mi, že na ní někdo sedí, ačkoli jistý jsem si nebyl. Ne všechno, co jsem viděl, se mi zamlouvalo, a znovu jsem pocítil nával předchozí bázně. Obavy se po chvilkovém uvolnění vystupňovaly, poněvadž čím více jsem si prohlížel starcovu dobromyslnou tvář, tím více mne tato dobromyslnost začínala děsit. Jeho oči se ani jednou nepohnuly a jeho kůže se až příliš podobala vosku. Nakonec jsem nabyl přesvědčení, že to žádná tvář není, že se na mne dívá ďábelsky lstivá maska. Nicméně ochablé ruce, chráněné zvláštními rukavicemi, se znovu pustily do srdečného psaní a sdělily mi, že musím chvíli posečkat, než budu moci být odveden na místo slavnosti.

Stařec ukázal na židli, stůl a hromadu knih a odešel z místnosti; jakmile jsem se posadil ke čtení, všiml jsem si, že knihy jsou úctyhodného stáří a podléhají plísni. Byly mezi nimi ztřeštěné Zázraky vědy starého Morrystera, strašlivý Saducimus Triumphatus Josepha Glanvilla vydaný roku 1681, Remigiova skandální Daemonolatreia vytištěná v roce 1595 v Lyonu a, to nejhorší ze všech, tabuizovaný Necronomicon šíleného Araba Abdula Alhazreda v zapovězeném latinském překladu Olause Wormia; kniha, kterou jsem nikdy neviděl, ale o níž se šeptaly obludné zvěsti. Nikdo se mnou nemluvil, ale slyšel jsem, jak venku ve větru skřípají domovní znamení a jak vrní kolovrátek stařeny v čepci, která neustávala ve svém tichém monotónním předení. Místnost, knihy i lidé ve mně vyvolávali silný dojem mrtvolnosti a neklidu, ale poněvadž mne k těmto zvláštním oslavám povolala letitá tradice předků, uvědomil jsem si, že musím očekávat prazvláštní věci. Pokusil jsem se tedy číst a brzy jsem se s rozechvěním nechal pohltit pasáží z proklatého Necronomiconu; myšlenkou a legendou příliš odpornou pro zdravý rozum či smýšlení, jež se mi znelíbila v okamžiku, kdy jsem zaslechl, jak se zavírá jedno z oken, k nimž byla natočena lavice, jako by je už předtím někdo kradmě pootevřel. Zvuk následovalo zvláštní vrnění, které však nevycházelo z kolovrátku staré přadleny. Nebylo nikterak výrazné, neboť stařena předla velmi usilovně, a navíc odbíjely starobylé hodiny. Poté mne dojem, že na lavici někdo sedí, opustil a já jsem se zaujatě a rozechvěle vrátil ke čtení, když tu se do místnosti v botách a ve splývavém starodávném rouchu vrátil stařec a posadil se právě na onu lavici, přičemž mi zmizel z očí. Čekání to bylo věru úzkostné, a dvojnásob i zásluhou rouhavých knih, které jsem třímal v rukou. Když odbila jedenáctá, stařec se postavil, neslyšně se přiblížil k ohromné vyřezávané truhle v koutě a vytáhl dva pláště s kápěmi; jeden z nich si oblékl a druhý přetáhl přes stařenu, která ustávala ve svém monotónním předení. Oba poté zamířili k venkovním dveřím; žena se kulhavě šourala a stařec, jen co sebral knihu, kterou jsem právě četl, si přetáhl kápi přes nehybnou tvář či masku a pokynul mi, aby jej následoval.

Vyšli jsme do bezměsíčného a spletitého labyrintu onoho neuvěřitelně starého města; vyšli jsme, když jedno po druhém zhasínala světla za závěsy oken, zatímco se Psí hvězda šklebila na zástup postav v pláštích a kápích, jenž se tiše vyléval ze všech dveří a vytvářel obludné procesí vinoucí se tou i onou ulicí, kolem vrzajících znamení a předpotopních štítů, doškových střech a oken s kosočtverečnými tabulkami; postupující strmými uličkami, kde přes sebe přerůstaly a kde se na sebe bortily práchnivějící domy; neslyšně se ubírající přes otevřené dvory a hřbitovy, na nichž pohupující se lucerny tvořily tajuplná opilá souhvězdí.

Uprostřed tohoto ztichlého davu jsem šel za svými mlčenlivými průvodci; nechal jsem se postrkovat nadpřirozeně měkkými lokty a tlačit neobvykle houbovitými trupy a břichy, aniž bych zahlédl byť jedinou tvář či zaslechl byť jediné slovo. Vzhůru, stále vzhůru se ploužilo to přízračné procesí a já jsem spatřil, že všichni pocestní se při svém výstupu blíží k jakémusi ohnisku šílených uliček na vrcholu kopce uprostřed města, kde stál obrovský bílý kostel. Viděl jsem ho už z hřebene silnice, když jsem shlížel na Kingsport za časného soumraku, a musel jsem se otřást, neboť se mi zdálo, jako by se na chvíli na jeho strašidelné vížce zakomíhal Aldebaran.

V okolí kostela se otvíralo volné prostranství; zčásti hřbitov s přeludy sloupů, zčásti zpola vydlážděné náměstíčko, z něhož vítr odvál většinu sněhu a jež obklopovaly ohavně staré domy s lomenými střechami a převislými štíty. Nad hroby tančila marnivá světla vykreslující odporná panoramata, byť bylo s podivem, že nevrhala žádné stíny. Za hřbitovem, kde už nestály žádné domy, jsem viděl nad vrchol kopce a sledoval jsem třpyt hvězd nad přístavem, třebaže město samo tonulo ve tmě. Jen občas se v křivolakých uličkách hrozivě zakomíhala lucerna na cestě za zástupem, který se nyní nehlučně nořil do kostela. Čekal jsem, dokud se procesí nevpije do černých vrat a dokud je nedohoní poslední zpozdilci. Stařec mne tahal za rukáv, ale byl jsem rozhodnut, že vstoupím jako poslední. Jakmile jsem překročil práh do zaplněného chrámu neznámé temnoty, otočil jsem se, abych ještě jednou pohlédl na svět venku, kde záře z hřbitova vrhala nezdravé pablesky na dlažbu návrší. Jen co jsem tak učinil, otřásl jsem se. Poněvadž i když vítr na vrcholku nezanechal příliš mnoho sněhu, na dlažbě před vraty zůstalo několik jeho zbytků; a během tohoto prchavého pohledu ven se mým nejistým očím zazdálo, že na něm neleží žádné stopy po poutnících, dokonce ani po mně samém.

Kostel spoře osvětlovaly všechny lucerny, jež do něj vstoupily, a zástup už z větší části zmizel. Světla proudila uličkou mezi vysokými lavicemi k padacím dveřím kobek, hrůzně zejícím přímo před kazatelnou, a nehlučně se těsnala dovnitř. Po ošlapaných schodech a dál do temné dusné krypty jsem je tupě následoval i já. Chvost této pokroucené řady půlnočních poutníků ve mně probouzel hrůzu, a když jsem je viděl, jak se šinou do posvátné kobky, hrůza mi připadala o to větší. Pak jsem si povšiml, že v podlaze kobky je otvor, k němuž má dav belhavě namířeno, a za okamžik jsme už všichni sestupovali po zlověstném schodišti z hrubě tesaného kamene; po úzkém, točitém, vlhkém a jaksi podivně zapáchajícím schodišti, jež se nekonečně stáčelo do útrob kopce mezi jednotvárnými zdmi mokvajících kamenných bloků a drolící se omítky. Byl to tichý, zdrcující sestup a já jsem si po strašlivé chvíli uvědomil, jak zdi i jednotlivé stupně schodiště mění tvářnost, jako by byly nyní vytesány ze skalního masivu. Především mne však zneklidňovalo, že bezpočet kroků nevydával žádné zvuky ani neprobouzel žádné ozvěny. Po dalším nekonečném sestupu jsem spatřil několik bočních chodeb či nor, jež do této sluje nočních tajemství vybíhaly z nepoznaných zákoutí temnoty. Brzy jich začalo být neskutečné množství, bezbožných katakomb nepojmenovatelné zlověstnosti; a jejich palčivý puch rozkladu se stal naprosto nesnesitelný. Věděl jsem, že jsme museli vniknout přímo pod kopec a musíme se nořit pod půdu Kingsportu samého, a otřásl jsem se při myšlence, že může existovat město tak staré a tak prolezlé podzemním zlem.

Pak jsem uviděl mrtvolné záblesky popelavého světla a zaslechl jsem zrádné šplouchání vodstev, jež nikdy nepoznala slunce. Znovu jsem se otřásl, poněvadž se mi nezamlouvaly věci zplozené temnotou, a hořce jsem zalitoval, že mne sem, k tomuto primitivnímu rituálu, mí předci vůbec povolávali. Jakmile se schody a chodba rozšířily, zaslechl jsem další zvuk: slabou, kvílivou napodobeninu sotva zřetelného pískání na flétnu; a pak se přede mnou náhle otevřel nekonečný pohled na svět skrytý pozemským očím – rozsáhlé houbovité pobřeží ozářené rachotícím sloupcem nezdravého nazelenalého plamene, omývané širokou olejnatou řekou, jež vytékala z děsivých a netušených propastí, aby se spojila s nejčernějšími zálivy prastarého oceánu.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

DAGON

SLAVNOST

VOLÁNÍ CTHULHU

HRŮZA V DUNWICHI

V HORÁCH ŠÍLENSTVÍ

STÍN Z HLUBIN ČASU