Alexander Stainforth

Karolínina volba

Třetí díl osudů tajné dcery rudolfa II.

Tato kniha je dílem fikce. Ačkoli série Krásná Karolína obsahuje jména, postavy a místa, které jsem čerpal z historických pramenů, události jsou pouze výtvorem mých představ.

Alexander Stainforth

Alexander Stainforth: Karolínina volba

Druhé vydání v elektronické verzi

Copyright © 2014, 2016 Alexander Stainforth

Vydalo nakladatelství David Kaps, Pcherská 185, 273 41 Brandýsek,

www.stainforth.cz v roce 2016 jako svou 4. publikaci

Odpovědný redaktor Josef Pepson Snětivý, 2014

Ilustrace na přebalu © Karri Klawiter, 2014

ISBN 978-80-903277-5-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-903277-6-4 (Formát MobiPocket)

Obsah

Kapitola I.

Kapitola II.

Kapitola III.

Kapitola IV.

Kapitola V.

Kapitola VI.

Kapitola VII.

Kapitola VIII.

Kapitola IX.

Kapitola X.

Kapitola XI.

Kapitola XII.

Kapitola I.

(Jaro 1604)

Karolínu probudil zuřivý štěkot. Prudce se posadila na posteli a pohlédla k oknu, kterým dovnitř proudil měsíční svit. Neznělo to, jako by Vlček proháněl nějaké zvíře, jež na statek přišlo za potravou.

Pohlédla na Petra, který dál spokojeně oddechoval a nevnímal nebezpečí, číhající v temnotě noci. Chtěla ho probudit, když se Vlčkovo štěkání náhle proměnilo v radostné kňučení. Někoho vítal.

Zvědavost ji přiměla vstát a postavit se k oknu, ale nikoho neviděla. Možná ven zamířil někdo z čeledníku, koho také Vlček probudil. Ano, zdálo se to být jediným možným vysvětlením. Už se chystala ulehnout zpátky do postele vedle Petra, když se od okna odrazil kamínek.

Polekaně sebou trhla a zatajila dech. Noc se náhle ponořila do naprostého ticha, jako by držela stráž před hrozbou. Byl to však jen klam, neboť na okno udeřil další kamínek.

Rychle přešla k manželovi a pokoušela se ho probudit. Jen se přetočil na bok, něco zamumlal a pokračoval v hlubokém spánku.

Karolína se znovu zadívala k oknu. Kdo to jen může být? Kdo se ji snaží vylákat z domu? Nesmí tam jít, rozhodně ne sama. Pokud se jí nedaří vzbudit Petra, měla by odolat pokušení odhalit tajemství.

Cosi ji však lákalo vydat se ven. Bránila se tomu. Události uplynulého roku měla stále v živé paměti. Přišla o celou rodinu, pokoušeli se ji upálit jako čarodějnici a...

Nic z toho však její zvědavost nepotlačilo. Tam venku přece nemůže být nepřítel, jinak by ho Vlček nevítal.

Opustila tiše pokoj. V předsíni se ještě obula a přehodila přes sebe slabý plášť, který nosila do deště. Pak odstrčila závoru a vyšla před dům.

Vlček se k ní okamžitě vydal, ale v polovině cesty se zastavil, zavrtěl ocasem a zamířil zpátky. Lákal ji, přál si jí něco ukázat.

Karolína se nadechla studeného vzduchu a rozhlédla se po dvoře. Za vozy a čeledníkem se mohl někdo skrývat, někdo, kdo by jí třeba chtěl ublížit. Vlček ji však vedl zcela opačným směrem.

Následovala ho. Připadala si jako smyslů zbavená, když se po všech těch hrozných měsících vrhala kupředu.

A pak ho spatřila. Opíral se o vrata a působil velmi sebevědomě, jako by snad ani na chvíli nezapochyboval o tom, že by se mu ji nemuselo podařit vylákat. A navíc samotnou.

Zastavila se a chvíli se na něho jen dívala. Při tom pohledu se jí zběsile rozbušilo srdce, naštěstí se však brzy upokojilo a dovolilo jí opět uvažovat.

Konečně se odhodlala přistoupit až k němu.

„Co tady děláš?“ zeptala se tiše.

Jindřich se napřímil a usmál se. Měsíc jim poskytoval trochu světla, aby si mohli jeden druhého pohlédnout.

„Kde je tvůj manžel?“ zeptal se Jindřich a skutečně ho vyhlížel.

Karolína mu neodpověděla, místo toho zopakovala otázku.

Jindřich se jí zadíval do očí. Hledal v nich mladou dívku, poznamenanou hořkým osudem. Už při jejich náhodném setkání v Praze ho překvapilo, jak vyspěle a zoceleně působí. Jako by jí život neuštědřil jediný šrám. Teď se jeho postřeh jen potvrdil.

„Přijel jsem tě varovat,“ řekl a přál si, aby brzy nastal rozbřesk a odhalil mu Karolínu v celé její kráse.

Hrdlo se jí okamžitě sevřelo úzkostí. „Proboha, před čím?“

„Nemůžeme si promluvit uvnitř?“ navrhl, ale Karolína to okamžitě odmítla. Ne, Petr je nesmí vidět spolu! Bůhví, co by si pomyslel. Tady může alespoň doufat, že ještě spí, že ho svým odchodem nevyrušila.

„V Praze jsem zaslechl zvěsti, že poslední dobou ke Křivoklátu často míří hraběnka Stradová.“

Karolína polkla. Už jen při zaslechnutí toho jména pocítila nával nevolnosti.

„To přece nic neznamená. Možná jen doprovází císaře a…“

„Ne. Tvůj otec je v Praze.“

Karolína zčervenala, když takto nazval panovníka. Takhle ho nevnímala. Měla jen jediného otce - Alberta. Muže, který ji vychoval s láskou a zemřel pro ni.

„Nemluv o něm jako o mém otci,“ prohlásila chladně.

Jindřich přimhouřil oči a přikývl.

„Sledoval jsem ji,“ pokračoval po chvilce ticha. Karolína už tušila, že by ji Jindřich nevyhledal, kdyby tudy hraběnka Stradová jen projížděla. Něco odhalil. Něco, co se jí vůbec nebude zamlouvat.

„Několikrát se ve zdejším hostinci setkala s místním knězem.“

Karolína zalapala po dechu a upřeně na Jindřicha hleděla. To není možné, říkala si v duchu, Jan Matheides by ji přece nezradil! Proč by to dělal, jaký by k tomu měl důvod? Věřila mu, věděl o její minulosti víc než Petr!

„Něco chystá. Možná nám neříkala pravdu, když se objevila v jeskyni i se svým doprovodem a zapřísahala se, že s vypálením vesnice nemá nic společného, že Jednooký jednal na vlastní pěst.“

Karolína se otočila. Zdálo se jí, jako by slyšela zavrzat dveře. Byl to však jen klam smyslů, vyvolaný hrůzami, které se jí znovu vracely do mysli.

„Takže ona už tu zase byla,“ zašeptala.

Jindřich se zamračil. Nechtěl v Karolíně vyvolávat strach, ale musel ji varovat před blížící se hrozbou.

„Není ti zima?“ zeptal se náhle a už si sundával kabátec.

Karolína jen nepřítomně přikývla a nechala Jindřicha, aby ji do něj zabalil. Její plášť postačí do letního deště, ne do chladného jarního rána.

„Možná bychom měli jít někam, kde budeme mít trochu klidu,“ navrhl, čímž Karolínu vytrhl z apatie. S obavami se zadívala ke vchodu do domu.

„Máš pravdu, pojďme se projít,“ souhlasila a otevřela pomalu vrata, aby trochu utlumila jejich nepříjemné vrzání. Jindřich se postavil vedle ní a začal jí pomáhat.

Karolínu opustilo vnitřní napětí, až když se ocitli v bezpečí lesa. Ptáci už se probouzeli, poletovali ve větvích a zpěvem vítali nový den. Nadechla se vlahého vzduchu a konečně se začala uklidňovat. Vlček je celou dobu následoval a nespouštěl z nich oči.

„Nikdo nás neviděl,“ řekl Jindřich a ohlédl se k vesnici.

Karolína přikývla, ale neotočila se - důvěřovala jeho úsudku.

Skryla je tma hustého jehličnatého porostu, kterým se krátkými kroky prodírali do hloubi lesa. Tady, pomyslela si Karolína, teprve tady jsou v bezpečí před zvědavými zraky vesničanů. Budou se ale muset co nejdříve vrátit -začalo svítat a s prvním kokrháním se před chalupami objeví jejich obyvatelé.

„Ubytuji se v hostinci, abych ti mohl být nablízku, kdyby se něco.“

„To nesmíš!“ vykřikla, až ptáci na nejbližších stromech splašeně opustili své úkryty. „Musíš se vrátit domů do Prahy, k Felise.“

Jindřich se od ní odvrátil. Popošel několik kroků stranou, než se jejich pohledy znovu setkaly.

„Proč mě odmítáš?“

Karolína se nadechla, nevydala však jedinou hlásku. Věděla moc dobře, proč nestojí o Jindřichovu pomoc. Nechtěla mu to však prozradit, aby nezradila sebe sama, aby nemusela naslouchat myšlenkám, jež by ji ještě více znepokojovaly. Stačilo už jen to, že jsou ukryté kdesi v zákoutí její mysli, připravené zaútočit a svést ji z cesty, kterou v Unhošti započala.

„Jsem vdaná, manžel se o mě postará,“ prohlásila rázně.

Jindřich pevně stiskl rty. Skoro by přísahala, že slyšela, jak zaskřípal zuby. Kdyby byl den, spatřila by, jak zatíná pěsti, až mu zbělely klouby.

„Neměl bys tu být. A já bych s tebou neměla mluvit.“

Jindřich odvážně popošel blíž, přesto mezi nimi zůstal dostatečný prostor, který Karolíně umožňoval držet si od něj odstup.

„Přišel jsem ti pomoct. Se mnou můžeš být na nebezpečí připravena. Já se s tvým manželem nechci měřit, ale ani se před ním nehodlám skrývat.“

„Tak jsem to přece.“ Nedořekla to. Slova byla zbytečná. Jindřich v ní uměl číst.

„Není to zvláštní?“ prohodil skoro až pobaveně.

„Co?“ hlesla a zrozpačitěla.

„Ale nic.“ Nemohl to vyřknout nahlas, nehodilo se to. Měl však pocit, jako by bojoval se všemi muži v Karolínině životě. Nejdřív to byl její první manžel Adam, teď Petr. Jen on zůstával kdesi v pozadí - nyní vlastní vinou. Ta prokletá čarodějnice Dora ho pěkně doběhla a zničila mu život!

„Odjedeš?“ zeptala se najednou.

„Neměl bych. Co když jsi skutečně v ohrožení? Co když na tebe hraběnka Stradová chystá léčku, a já tu nebudu, až mě budete ty a tvoje rodina nejvíc potřebovat?“

„K ničemu takovému nedojde,“ odmítla jeho tvrzení, hlas se jí však zachvěl nejistotou.

„O tom bych nebyl tak přesvědčený. Cítím, když je nebezpečí nablízku. A moje kosti mě nikdy nezradily.“

„Děsíš mě.“ Karolína se opřela o strom a zvažovala, zda Jindřich nemá pravdu, zda by skutečně nebylo moudřejší souhlasit s jeho návrhem. Ať se ubytuje v hostinci, ať zdálky sleduje jejich statek a.

Ne, to je zcela nemožné. Petr by na to přišel. Ještě by ji obvinil, že mu nedůvěřuje jako muži, který je schopný ochránit vlastní rodinu. Znamenalo by to pro něj potupu. A bůhví, co by to udělalo s jejich manželstvím. Ne, opakovala si znovu, tím ho nemůže ranit.

„Nechci tě děsit, jen říkám, že.“

„Musíš odjet, Jindřichu,“ nenechala ho domluvit. „Jsem ti velmi vděčná, že jsi mě přijel varovat, ale naše cesty se rozdělily. A tak to musí i zůstat.“

„Naše cesty se rozdělily,“ zopakoval po ní. „Nikdy mi to neodpustíš?“

„Tak to přece není,“ namítla Karolína.

„A jak to tedy je?“

„Ty jsi ženatý a já vdaná. K tomu není třeba dalšího vysvětlování.“

Jindřich hned neodpověděl. Přisunul se k ní blíž. Jako by si přál nadechnout se vůně jejích vlasů, jako by chtěl vnímat tlukot jejího srdce na svém, až by se k ní pomalu přimkl a zmocnil se jejích rtů. Naštěstí se uměl ovládat a všechny tyto představy zůstaly uvězněné v jeho mysli. Slova však potlačit neuměl.

„Pořád k tobě něco cítím,“ řekl zastřeným hlasem.

Karolína se napřímila. Ne, tohle odmítala poslouchat. Vrátí se na statek, nemá zde už co pohledávat. Jindřich jí sdělil vše, co měl na srdci, a ona je mu za to vděčná. Jenomže minulost zůstane navždy jen minulostí. Nač tedy jitřit rány, když mohou oba žít novým okamžikem?

„Musím jít,“ řekla a zamířila domů. Jindřich ji však zadržel. Vzal ji za ruku a přiměl ji zastavit se.

„Omlouvám se, nechtěl jsem.“

„Miluješ přece Felisu!“

Jindřich sklopil oči k zemi. Chvíli si rovnal myšlenky, než opět promluvil. „Miloval jsem tvou matku a miluji i tebe. Felisa.“

„.   je tvá žena!“

„Máš pravdu, ale v její přítomnosti jsem nikdy necítil to, co cítím k tobě.“

Karolína polkla a obezřetně se rozhlédla kolem. Kdyby někdo zaslechl jejich rozhovor, zničilo by jí to život. Petr by jí pak už nikdy nedůvěřoval, a ona ho milovala! Ano, miluje Petra! K Jindřichovi ji už nevážou žádná pouta, ta byla zpřetrhána. Nenese na tom žádnou vinu, pokládala ho za mrtvého a.

„Neměl jsi uvěřit Doře! Lhala tobě i mně, aby dosáhla svého!“

„Měl jsem o tebe takový strach. Přislíbil bych cokoliv, jen abys byla v bezpečí. Copak je těžké tomu porozumět? Málem jsem zemřel, a ta žena mě uzdravila. Slíbila, že budeš v bezpečí, že tě zachrání, jen jsem tě už nikdy nesměl vyhledat.“

„Nezachránila mě.“

Jindřich přimhouřil oči. „Co to říkáš?!“

„Dora mě nezachránila!“ Karolína cítila, jak její hlas nabral na síle a jistotě. Samotnou ji překvapilo, s jakým zadostiučiněním to prohlásila. Jako kdyby tím chtěla Jindřichovi ublížit. Ale proč? Jsou snad její city silnější, než si sama připouští?

„Jednooký mě prodal jednomu muži. Pak. Pak toho muže přepadl a zavraždil, aby mě získal zpět a mohl mě prodat někomu dalšímu. Ubránila jsem se. Jednooký je mrtvý.“ Záměrně vynechala podrobnosti. Nechtěla už vzpomínat, jak vyskočila z kočáru, jak ji Jednooký pronásledoval a znásilnil. Jen při těch vzpomínkách se jí zatočila hlava, a kdyby ji Jindřich včas neuchopil do náruče, omdlela by.

„Je mi to tak líto,“ hlesl a jeho rty se k těm jejím začaly pomalu přibližovat.

Karolína vnímala, jak se na ni Jindřich dívá, jak se jeho oči změnily. Žhnula z nich vášeň a touha po polibku. Musí se přimět odejít, jinak se stane něco strašného.

„Pusť mě, jsem v pořádku.“

Jindřich neochotně uvolnil sevření a odkašlal si. „A jak ses dostala až sem? Hraběnka Stradová mi řekla jen o tvé svatbě s Petrem Sýkorou. A já jsem se příliš nevyptával. Důležitá byla pouze zpráva o vašem sňatku.“

„Ty vzpomínky mě mučí. Nikdy se už nezbavím obrazů ohně, křiku, nenávisti a pachu spáleného masa, když přivedli na hranici Doru a pak se pokusili udělat to samé i mně.“

Jindřich zrudl. Vztek v něm doslova burácel. Usídlil se v každé části jeho těla a toužil se probojovat ven a zničit všechny, kteří Karolíně chtěli vzít život. Ale proč? Proč k ní chovali tolik nenávisti?

„Neměl jsem tušení...“

„Jistěže jsi neměl tušení. Ale je to minulost, už se k ní nechci vracet.“ Ucítila, jak se jí Vlček otřel o nohy. Díval se k východu z lesa. Byla si jistá, že jí naznačuje, aby odsud co nejdříve odešla. Petr se už možná probudil a hledá ji. Jak mu vysvětlí, kde byla?

„Pověz mi víc. Proč upálili Doru? Proč se jejich nenávist obrátila i proti tobě?“

Karolína mu pohlédla do očí. Zahlédla v nich smaragdové odlesky - temnota lesa tedy pomalu ustupovala.

„Dora uměla uzdravit víc lidí než felčaři. A já jsem se od ní učila.“ O detailech se nezmínila, neznal je ani Petr. Čím méně lidí o nich vědělo, tím lépe pro ně. Nestala se jednou ze sester, nepřijala dar, kterým mohla zachránit mnoho lidských životů. Sama si zvolila další cestu osudu.

„Jde o ten požár v Buštěvsi?“ zeptal se, jako by mu do pečlivě skládané mozaiky zapadly další střípky.

Karolína zaváhala, než krátce přikývla.

„Nechci na to vzpomínat, Jindřichu. Nechci.“

„Už se tě na to nikdy nezeptám, jen mi ještě...“ „Ne! Už je čas se rozloučit.“

Jindřich ji znovu uchopil za ruku a musel se hodně ovládat, aby ji nestrhl do své náruče a nezasypal ji tisíci polibků, jimiž by odčinil svá pochybení a svou důvěru v Doru.

„Jen jedno políbení,“ zašeptal najednou. Nedokázal si udržet odstup, ne ve chvíli, kdy byl s Karolínou zcela sám a vybavila se mu jejich společná noc v jeskyni. Bože, jak ji může pořád tolik milovat? Felisa mu měla pomoci zapomenout, potlačit vášeň, jež v něm dřímala.

Karolína se zachvěla. Představa, jak se jí dotýkají Jindřichovy plné rty, v ní probouzela dychtivou touhu. Musela ji umlčet. Nesmí zapomenout na Petra a jejich dítě.

„Sbohem, Jindřichu. Buď šťastný.“ Pak se rychle otočila a společně s Vlčkem zamířila ke statku.

Jindřich ještě dlouho zůstal stát na místě a sledoval ji, dokud mu nezmizela z obzoru. Miloval ji. Tolik ji miloval, že by byl ochoten udělat cokoliv, aby ji získal. Náhle ho napadlo se za ní rozeběhnout, včas se ale zarazil při pomyšlení, jaké by jí tím způsobil nepříjemnosti. Možná svého manžela skutečně miluje. Snad je šťastná, a on jen narušuje její klidný život.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Obsah

Kapitola I.