Alexander Stainforth

ALFA BOSS

Praha 2019

Alexander Stainforth: Alfa boss

První vydání

Copyright © 2019 Alexander Stainforth

Vydalo nakladatelství David Kaps,

Rybná 716/24, 110 00 Praha 1 – Staré Město

www.stainforth.cz v roce 2019 jako svou 14. publikaci

Redaktorka: Martina Suková, 2019

Obálka „ALFA BOSS“: Marianne Nowicki, 2019

Nevhodné pro čtenáře do 18 let.

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88179-15-3 (ePub)

ISBN 978-80-88179-16-0 (MobiPocket)

Tato kniha je dílem fikce. Jména, postavy, místa a události jsou pouze výtvorem mých představ.

Playlist

Dido – Here with Me

Dido – Everything To Lose (Armin van Buuren Remix)

Bebe Rexha – Last Hurrah

Hoobastank – The Reason

Clean Bandit – Tears (feat. Louisa Johnson)

Loren Allred – Never Enough

Dido – Hell After This

Dido – White Flag

Dido – End of Night

Beyoncé – Halo (cover verze od Amira Brandona)

Kapitola 1.

Erik

Není tady... Posunu ruku dál a v tu chvíli si uvědomím, že druhá polovina postele je studená.

Rozbuší se mi srdce, zalapám po dechu a otevřu oči.

„Teo?“

Možná je v koupelně, nebo si šel provětrat hlavu na balkon, vždyť toho v noci vypil minimálně za dva.

Jenomže v hotelovém pokoji je naprosté ticho.

„Zatraceně!“ Vyskočím z postele, natáhnu si boxerky a už mířím do koupelny.

Je prázdná.

Spěchám ke dveřím, kde mi všechno dochází.

Teo odešel.

Je pryč.

Dobře, ale nemusím hned myslet na nejhorší. Možná se vzbudil dřív, nechtěl mě rušit, tak sešel na snídani. Možná má nějaké povinnosti a…

Jenomže v hloubi duše vím, že se jen snažím sám sebe uchlácholit.

Teo mě opustil.

Polekal se.

Ano, já vím, že jsme na to šli moc rychle – chtěl jsem ho přivést na jiné myšlenky, dostat ho z těch strašných sraček, a pak jsme dorazili do hotelu a já se od něj nedokázal odtrhnout.

Nemohl jsem.

Nechtěl jsem.

Napíšu mu e-mail – a až se uvidíme podruhé, dám si pozor, abych měl číslo jeho mobilu a adresu.

Jsem kretén, že jsem se z jeho telefonu v noci neprozvonil. Toho budu určitě ještě litovat.

Neumím si představit, že bych o Teovi už nikdy neslyšel. Při tom pomyšlení se mi nesnesitelně stáhne žaludek. O něj se připravit nenechám. On je světlo na konci mé černočerné tmy.

Hlavně se musím uklidnit. Dám si sprchu a...

Sakra! Už teď je mi jasné, co nastane po návratu domů. Soňa mě zase bude hodiny vyslýchat, než si budu moct v klidu dát kafe.

Zavřu oči a nechám vlažnou vodu, aby mi stékala po obličeji. Pootevřu rty, nechám ji vklouznout dovnitř, ale hned toho zalituju. Pořád ještě cítím Teovu chuť, a nechci o ni přijít.

Dneska se to stane, vím to. Celé mé tělo se zachvěje, když otočím kohoutky a natahuju se pro ručník. Ne zimou, spíš nervozitou. Jak Soňa zareaguje?

Moc dobře ne, takovou pitomou otázku si ani nemusím klást.

Měl bych se připravit na pořádnou dávku hysterie. Až jí prozradím pravdu o tom, kdo skutečně jsem, koho jsem před ní – a před sebou – tajil, rozpoutá se peklo. A já ho musím ustát, není jiná možnost. A hlavně ji uklidnit. Nechci, aby se její nervový kolaps podepsal na naší dceři.

Bože, právě se chystám udělat tu nejodpornější věc na světě – opustit těhotnou manželku a začít žít s chlapem, který o mých plánech nemá nejmenší ponětí a který… který tu teď není.

Nejsem zas až tak velký hajzl – ani Soňa si přece nezaslouží žít dál ve lži. Pravda nás oba osvobodí. Navíc se o ni a dítě královsky postarám. Budou si žít, jako bych nikdy neodešel, nenechám je strádat.

Jasně, jsem sobecký parchant. Nedokážu se už ale dál přetvařovat. Předstírat, že jsem se narodil jako chlap stvořený pro rodinu, co neplní manželské povinnosti jen kvůli tomu, aby popřel sám sebe.

Chci Tea. Chci ho mít pro sebe každý den, každou dlouhou noc, každou zatracenou chvíli svého podělaného života.

Vím, že si to zasloužím, jeho si zasloužím. Když jsme se včera poprvé potkali, celým tělem mi projelo příjemné mrazení. A nebylo to jen vzrušení, nebo nevybouřená nadrženost. Ne, mezi mnou a Teem je spojení – našel jsem svou ztracenou polovinu.

Mrknu na displej mobilu, zda mi už Teo odpověděl.

Nic, ticho.

Musím mu dopřát čas, než začnu vyšilovat a bombardovat ho jedním e-mailem za druhým. Nejspíš je v metru, bez signálu, zmatený, a určitě padá únavou.

Vybaví se mi, jak jsem ho svíral v náručí, jak se naše kůže dotýkaly, jak moje vzrušení rostlo, připomínám si i svoje neobvykle dlouhé vyvrcholení. V životě jsem nezažil tak skvělý sex, v životě mě ještě nikdo tak neudělal.

Svírá se mi žaludek. Mám strach. Ne z toho, jak Soňa přijme moje přiznání, až na ni vybalím, s kým celou dobu žila. Mám strach, že Teo utekl a já už ho nikdy neuvidím.

Sáhnu po cigaretách a koutkem oka zaznamenávám upozornění, že v pokoji je přísně zakázáno kouřit, ale kašlu na to. Stejně jsme to večer porušili, i když na tenhle způsob kouření se asi varování nevztahuje…

Chtěl bych být v Teovi. Mít pocit, že jsme jedno tělo, že mi patří, že se mi ve všem naprosto podvolí.

Stačí mi krátká představa a moje boxerky hrozí prasknutím. Měl bych si dát ještě ledovou sprchu, abych dokázal střízlivě uvažovat.

S Teem… S Teem jsem se cítil, jako kdybych ujížděl na pořádné dávce nějaké drogy. Žilami mi proudil dosud neznámý pocit – štěstí, klidu, lásky a touhy.

Přejedu si jazykem po rtech a vzdychnu si.

Obléknu se a chystám se jít zaplatit. Dokonce ani nemám trapný pocit z toho, že recepční večer muselo být jasné, proč si pronajímáme jeden pokoj a co se v něm zřejmě bude odehrávat. Ne, stud je dávno pryč. Nejspíš jsem už schopný akceptovat sám sebe.

Jakmile vyjdu do prosluněného rána, ještě studeného, ale přesto plného naděje, ztuhnu a zastaví se mi srdce.

Přímo proti mně stojí Soňa.

Chvěje se, z očí se jí řinou slzy.

„Kdo to byl?“ zeptá se roztřeseně.

Nervózně se ošiju. Takhle to nemělo být, takhle jsem si to nepředstavoval. Ale nedá se nic dělat, vymlouvat se je úplně zbytečné, pokud mě s ním viděla.

„Kdo?“ zkusím to přece jen zahrát do autu a snažím se, aby můj hlas zůstal naprosto klidný.

„Ten chlap. Podvedl jsi mě s nějakým zasraným buzerantem?!“ zařve, až se žena na protějším chodníku se zájmem otočí.

„Zasraným buzerantem?!“ vyjedu vztekle, veškerá rozvážnost je pryč. „Právě s jedním zasraným buzerantem mluvíš, Soňo, protože sis takovýho zasranýho buzeranta vzala!“

Zareaguje přesně tak, jak jsem předpokládal. Stáhne se do sebe, nahrbí ramena v očekávání rány, jako bych snad na ni někdy vztáhl ruku.

„Chtěl jsem ti to říct jinak, ne tady před hotelem a… takhle,“ ztiším se.

„Musela… Musela jsem… tě přistihnout s tím…“

„Nemusela,“ přeruším ji už zase ostře. „Jenomže tys mě znovu sledovala, co? Není to poprvé, nemysli si, že nevím, kolikrát jsi za mnou slídila na služební cestě. A víš co? Máš, cos celou dobu chtěla. Jenomže jsi asi nečekala, že mě najdeš s chlapem.“

Vztek, který se ve mně celé ty měsíce jejího podezírání hromadil, mnou začíná lomcovat a chce ven. A je mu jedno, jak velký výbuch způsobí.

„Pojď k autu,“ ukážu směrem k parkovišti a vyrazím vpřed. Vnímám, jak se za mnou šourá, občas klopýtne, a já si musím připomínat, že čeká naše dítě a měl bych se mírnit.

Posadím se za volant, Soňa mě následuje o chvíli později a v přihrádce spolujezdce hledá papírové kapesníky.

„Budeme dělat, jako že se to nikdy nestalo. Zapomeneme,“ říká a otírá si mokré tváře.

„Cože?“ Určitě jí přeskočilo.

„Odpouštím ti. Teď pojedeme domů a budeme se tvářit, že…“

„Ne,“ nenechám ji domluvit. „Tohle je konec, Soňo. Já už odmítám žít ve lži, že jsem normální chlap, co po práci přijde domů za svou ženou a…“

Zmlknu. Nemá cenu nic vysvětlovat, asi bych jí tím ještě víc ublížil.

„Jsem prostě gay.“

Soňa na mě vytřeští oči a pak si oběma rukama zajede do rozcuchaných kaštanových vlasů.

„Nejsi,“ prohlásí, ale dívá se přitom stranou. „Jsi jenom… zmatený. Já vím, že nám to poslední dobou příliš neklapalo. Moje nálady, deprese, řeči o sebevraždě a… a pak těhotenství… Ne každá žena ho snáší dobře. Jenom… Jenom jsme se… lehce odcizili. Nic, co by se nedalo napravit. Přijímám za to odpovědnost. Ano – málo jsem si tě všímala, a ty jsi možná… Nechal ses zmást tím chlapem, co tě sem dovlekl a přesvědčoval tě, že jsi…“

„Dost!“ zarazím ji šokovaně, když mi dojde, kam míří. Jistě – kdybych tu před ní seděl před několika lety, kdy jsem se snažil popřít sám sebe, kdy mi do života vstoupila právě ona, nejspíš bych na její hru přistoupil a souhlasil s ní. Vrátil bych se do pohodlného života vedle ní a schoval se před sebou.

„Jsem gay, Soňo. Mrzí mě, že… že jsi to zrovna ty, kdo… Náš vztah, naše manželství, já… Chci, aby to skončilo. Jsem rozhodnutý. Ale nemusíš se ničeho obávat, o tebe i o naši malou se postarám, vůbec nepostřehneš…“

„Ty to myslíš vážně?!“ zavřeští tak, až se podivím, že přední sklo drží pohromadě. „Děláš si ze mě srandu, Eriku?! Ty jsi rozhodl o našem vztahu?! Jenom tak?! Beze mě?!“

Chápu, je rozčílená. A tohle celé je špatně. Neměli jsme o našem manželství mluvit na parkovišti před hotelem, ale doma, v klidu … Připomínám si její deprese, všechny ty hrozivé věty o tom, jak se zabije, jenomže už nemůžu dál, nemůžu…

„Promiň, Soňo, já takhle dál žít nechci.“

„Co si o sobě, do prdele, myslíš, Eriku?!“

„Nic moc, jestli chceš upřímnost.“ Ano, jsem parchant. Fakt už si to přiznávám. Ale – existovala by nějaká jiná chvíle, kdy bych si mohl říct: teď je ten správný čas, teď to na ni vybalím a od téhle chvíle budu volně dýchat?

Ne, žádná taková chvíle v životě nepřijde. Vždycky je něco. Vždycky tomu něco brání a člověk si říká: počkám, až odezní tohle – počkám, až se uklidní – počkám, až vyřešíme tamto… Kdybych měl čekat na správný okamžik, nikdy bych se nedočkal.

„Dům nechám přepsat jenom na tebe. A na konto ti…“

Najednou mi vrazí takovou facku, až sebou trhnu.

„Myslíš, že jsem si tě vzala pro peníze?! Myslíš, že nějakým zasraným barákem dokážeš zacelit tu zkurvenou ránu, kterou jsi mi zasadil?!“

Nejsem schopný odpovědět – nevím jak. Jenom sedím, levou ruku položenou na volantu, jako bych jím dokázal ovládat směr života, naší současné hádky. Kéž by jím jenom šlo nepatrně pootočit a ponořit se do úplného ticha, do času, kdy už je všechno zlé za námi a člověk pozná štěstí, za kterým se celý život žene a které ne a ne dostihnout.

„Ty… Ty k tomu buzerantovi snad něco cítíš?“

K tomu buzerantovi? To myslí Tea? Toho Tea, který je ten nejcitlivější a nejlaskavější člověk, jakého jsem kdy poznal? Ano, já vím, že jsme si dosud jenom psali a pak spolu prožili večer, kdy kvůli opilosti nebyl příliš při smyslech. Když ale potkáte člověka s čistou duší – zkrátka to poznáte. Nepotřebujete roky, měsíce, týdny, dokonce ani dny. Víte to.

„Ano,“ přikývnu.

„Poslední šance, Eriku. Ještě jsem ochotná zapomenout, vzít tuhle noc jako jeden z těch tvých úletů a víckrát se k ní nevracet.“

„Jeden z těch mých úletů?!“ vykřiknu a praštím rukou do volantu, až na pár vteřin spustím pronikavý řev klaksonu.

„Nikdy jsem tě nepodvedl! Nikdy, až do tohohle večera! Všechno máš jenom v tý svojí pošahaný a žárlivý hlavě!“

„Píchal jsi ho?! Jestli jsi ho píchal, Eriku, neopovážíš se ho do mě strčit, dokud nebudeš mít za sebou testy!“

Dost! Je mi zle. Tohle celé už nehodlám poslouchat. Chtěl jsem náš vztah ukončit bez hádek, slušně…. Mělo mi dojít, že se Soňou to nikdy nepůjde.

Vím, že jí hrozně ubližuju, ale nemusím snášet hnusná slova a obvinění, která z ní padají, a to ještě zdaleka neskončila.

„Chci rozvod. Odpoledne si přijedu pro věci a odstěhuju se. Až se srovnáš s touhle naší novou situací, o všem si promluvíme a…“

„Ty to fakt myslíš vážně,“ vydechne zděšeně. „Ty mě chceš opustit kvůli buzerantovi!“

„Dělá ti to dobře? Ostatně máš docela chudej slovník. Co třeba bukvice, homouš, homokláda, kuřbuřt?!“ Jsem už zlostí bez sebe. Cítím, jak v obličeji rudnu, jak se ve mně doslova vaří krev.

Mám toho plné zuby. Všechno, co jsem kolem sebe vnímal, homofobní narážky a urážky – už je nechci snášet, aniž bych sám sebe bránil. Co je na mně horšího oproti ostatním? Ubližuju někomu? Vraždím někoho? Pohoršuju snad společnost tím, že nepatřím do správné škatulky?

„Podvedl jsi mě s chlapem…“ Soňa ta slova vyplivne, jako by ji pálila na jazyku. „Ale ne, Eriku. Ty mě neopustíš. Na tohle nemáš koule.“

Nechápu, kde se v ní takové výrazy berou. Vlastně jsem je slyšel už tolikrát při jejích náladách – akorát jsem si na ně nezvykl. A ani to nemám v plánu.

„Teď mě poslouchej, Soňo. Chápu, jak je to těžké. Tohle celé… Nic a nikdo tě na to nemohl připravit, ale já už takhle dál žít nemůžu. Postarám se o tebe a o naši dceru, budete mít, na co si jen vzpomenete…,“ opakuju, ale zarazím se, protože Soňa se najednou napřímí. Je bledá. Oči má rudé, ale už se z nich neřinou slzy zloby a nejspíš i nenávisti. Připadá mi, že z ní vyprchaly veškeré emoce – zůstala jen slupka. Slupka, ve které začíná klíčit něco zcela jiného. Další stadium její deprese? Něco nového, co neznám? Ježíši, jenom ať zase nezačne se sebevraždou, to už by na mě bylo fakt moc.

„Zeptám se tě naposledy, Eriku. Chceš odejít? Nechat mě samotnou? Zradit mě?“

Přejedu si jazykem po suchých rtech. „Ne, nechci tě nechat samotnou a zradit tě. Chci ale odejít. Chci být konečně sám sebou.“

„Dobře,“ přikývne. Pak se poněkud zmateně rozhlédne kolem, jako kdyby procitla ze snu a nevěděla, kde se nachází.

A v tu ránu je zpátky. „Doufám, že za tohle tě bůh potrestá, že chcípneš tím nejodpornějším způsobem, jaký si dovedeš představit! Vy oba! Je mi z tebe na zvracení! A ne! Už nic neříkej! Za tohle budeš pykat, Eriku!“ řve jako pominutá a ať se snažím sebevíc, nenechá se zarazit a začne mě mlátit do obličeje, zatímco já sedím, dost šokovaný, a vůbec se nebráním.

Zastaví se, popadá dech. Pak vystoupí, bouchne dveřmi a spěchá zpátky před hotel, kde nasedne do svého vozu a hned odjíždí.

Měl bych jet za ní, proletí mi hlavou. Co kdyby ji napadlo si ublížit?

Ale neudělám to. Varuje mě pud sebezáchovy. A měl bych jí také dopřát pár hodin, ať o nás o samotě popřemýšlí. Jenomže aby vstřebala rozchod a skutečnost, kdo jsem, na to jí pár hodin stačit nebude.

Hluboce si vzdychnu. Proč mě jenom musela sledovat? Proč jsem si včera nedal větší pozor, když už jsem z minulosti věděl, čeho je schopná? Jednoduchá odpověď – byl jsem až příliš omámený Teem. Opilým Teem, kterého jsem chtěl utěšit, kterého jsem držel v náručí, kterého jsem toužil mít jenom pro sebe.

Z náprsní kapsy bundy vytáhnu mobil a kontroluju, jestli už mi Teo odepsal.

Pořád nic.

Je mi hrozně. A spíš kvůli Teovi než Soně. Jsem asi vážně parchant. Zajímám se víc o něj než o manželku, která čeká mé dítě.

Chce se mi zvracet. Pravidelně se zhluboka nadechuju a vydechuju, až se mi podaří dostat nervy pod kontrolu.

Strčím klíčky do zapalování a přemýšlím, co dál. Nechám auto na nějakém záchytném parkovišti a projdu se po Praze, vyčistím si hlavu a třeba přijdu na lepší řešení, díky kterému se osvobodím a zároveň tolik neublížím Soně.

Ne, tuhle pěknou myšlenku můžu rovnou pohřbít. Soňa je majetnická, náladová, nemocná… Kolikrát jsem jí už říkal, aby si promluvila s odborníkem, třeba by jí pomohla nějaká terapie, vyzpovídat se člověku, který se na její život podívá nezaujatě a možná ji přiměje uvědomit si, jak se chová a že neustále vyvolává hádky v okamžicích, kdy nedávají smysl.

Zajímalo by mě, co by takový odborník řekl mně. Jsem zrádce? Zrůda? Sobec?

Kdyby mi Soňa tenkrát neoznámila, že je těhotná, nejspíš bych se s ní rozešel, protože mi před kolegy udělala šíleně žárlivou scénu.

Nechám auto na placeném parkovišti v Dejvicích a jdu pěšky na Hrad. Začíná se oteplovat, obloha se vyjasnila, vítr mi příjemně chladí rozpálené tváře.

Kdykoliv jsem se potřeboval uklidnit, zamířil jsem sem. Tady, na nádvoří Hradu a cestou na Petřín, jsem získával pocit, jako kdyby ve mně všechno zapadlo do sebe. Prostoupil mnou mír a já na nějaký čas prožíval naději, že můj život není ztracený. Uvěřil jsem, stejně jako hrdina filmu Báječný hotel Marigold, že pokud to ještě není dobré, tak to není konec.

Nevím, jak dlouho se toulám směrem ke Smíchovu, když mi v kapse zavibruje mobil. Těším se, že mi už odepisuje Teo, ale ne, volá soused. Co po mně může zase chtít – posledně se mu pes jeho děravým plotem dostal na náš pozemek a on ho nedokázal přimět, aby se vrátil.

„Luboši, co se zase děje?“ ozvu se otráveně.

V telefonu zapraská. Slyším, jak se nadechuje, ale trvá delší dobu, než dokáže promluvit.

„Jde… Jde o Soňu, Eriku. Je mi to moc líto...“

***

Prudce se posadím. Cítím, jak mi po těle stéká pot, lapám po dechu. Chci se natáhnout k lampičce a rozsvítit, ale bojím se, že bych probudil Tea a zbytečně ho vyděsil.

Jestli tu Teo je… Jestli to byl skutečně jenom sen, vlastně noční můra.

Očima sklouznu vedle sebe, snažím se zorientovat ve tmě a zahlédnout obrys jeho těla pod dekou.

Je tady.

Teo.

Můj Teo.

Splašené srdce se uklidňuje. Opatrně se svezu zpátky na polštář a posunu se blíž k Teovi. Leží na boku, takže ho něžně obejmu pravou rukou a přitisknu se k němu. Něco zamumlá, zavrtí se, ale spí dál.

Když jsem si jistý, že už se opět ponořil hluboce do snu, položím si hlavu na jeho rameno. Vnímám teplo Teova těla, vdechuju jeho úžasnou vůni.

A ne, nejsem vzrušený. Teď jsem hlavně vděčný, že jsem ho znovu našel, že jsme přestáli ty hrozné chvíle s jeho bývalým přítelem Liborem, a dokonce i mou minulost se Soňou.

Nevím, kolik je hodin, ale zdá se mi, že přes závěsy dovnitř začínají pronikat proužky světla. Za chvíli budeme vstávat do práce – Teo se vrací do KaMy a já jsem šťastný jako blecha, protože ho budu mít zase po svém boku. Celý den, celou noc.

Teď se tím ovšem ještě nemusím zabývat. Důležitá je přítomnost, s Teem, v mém bytě, který se stal jeho domovem. Když se sem v lednu nastěhoval, pořád ještě nebyl přesvědčený, že se rozhodl správně – zbavuje se pronájmu, vkládá celý svůj život do mých rukou. Kdybych mu udělal to samé co Libor, znovu by se mu zhroutil svět. Snad se mi ho už podařilo ubezpečit, že ode mě se žádné zrady nemusí obávat. Miluju ho, jako jsem nikdy nikoho nemiloval. A radši bych se zabil, než abych mu ublížil.

Do háje. Právě mi zvoní budík. Rychle se po něm natáhnu a zamáčknu ho. Teo se okamžitě pohne, protře si oči a usměje se na mě.

Pro tenhle úsměv bych vraždil. Nemůžu uvěřit, že mám takové štěstí a po těch hrůzách se mi děje něco tak skvělého. Přeju si, aby to nikdy neskončilo.

„Dobré ráno,“ řekne a schová si pusu za dekou. S úsměvem ho napodobuju a natáhnu k němu ruku. Naše prsty se propletou, skoro bych přísahal, že je k sobě poutá jakási magická síla.

„Dobré ráno, Teo.“ Je půl sedmé. Dopřeju mu náskok v koupelně a připravím nám mezitím snídani. A pěkně vydatnou, protože Teo na dnešek potřebuje nabrat hodně sil.

Vstávám a nahý zamířím do kuchyně. Neujde mi Teův pobavený smích – nechápu, proč si ještě nezvykl, že se po bytě občas pohybuju nahý. Přijde mi to přirozené, navíc se nemám za co stydět, v žádném ohledu.

Chystám se udělat omeletu, když zaslechnu zvuk sprchy. Kdo by si ještě před pár měsíci pomyslel, že Tea po těch letech najdu a přiměju ho, aby se mnou začal bydlet. Život někdy umí vykouzlit i příjemné okamžiky.

Servíruju snídani na stůl, když Teo vchází a druhý dnešní pozdrav doprovází pořádným zívnutím.

„Musíš se probrat, ospalče,“ usměju se, a než se posadí, dám mu pusu na tvář.

„Za těch pár týdnů doma jsem docela odvyknul,“ říká Teo a vyděšeně přejede pohledem po svém přetékajícím talíři. „My ještě někoho čekáme?“

„Jez,“ pobízím ho, zatímco zabírám židli proti němu a pouštím se do omelety. Překvapuje mě, jak je tichý.

„Nemusíš být nervózní,“ povzbuzuju ho a naberu si na vidličku další sousto.

„Tobě se to řekne. Ty nespíš s majitelem firmy a netlačíš se tam na pozici hlavního grafika.“

„Teo, ty nespíš s majitelem firmy. Ty jsi přítel majitele firmy. A navíc nejsi žádná tlačenka, to místo máš naprosto zaslouženě.“

„I ten plat?“ nadhodí Teo pochybovačně.

„Vážně si svých schopností ceníš tak málo?“

Teo pokrčí rameny a já se nemůžu dívat, jak se ve snídani doslova nimrá. Už aby byl večer. Jakmile se Teo aklimatizuje a pochopí, že se na něj nikdo nedívá skrz prsty, bude se nám oběma lépe dýchat.

„Ty už nemůžeš?“ ptám se, když dojím a Teo má před sebou pořád téměř celou porci.

S omluvným pohledem ke mně talíř posune, a já vyprázdním i ten. Aspoň budu mít dostatek energie. Mám se setkat s novým klientem, který po nás chce knižní kampaň, což je pro mě velká neznámá. Naštěstí mám zapáleného čtenáře přímo před sebou, takže doufám v jeho cenné a originální rady.

„Buď v pohodě, Teo. Honzu a Richarda znáš, pár nových lidí už jsi přece také několikrát viděl. A nezapomeň, že všichni oceňují tvé schopnosti.“

Nezdá se, že bych Tea zbavil obav, spíš to zhoršuju, takže se rozhodnu zmlknout a jdu naskládat nádobí do myčky. Je to celkem nezvyk, ale Teo se rozhodl postarat o domácnost sám, s mojí občasnou výpomocí (které se vyhýbám, jak jen to jde), takže jsem „paní na úklid“ nakonec propustil.

„Promiň. Ale už bys mohl vědět, jak tohle prožívám.“ Zezadu mě obejme a položí si na mě hlavu.

Koutkem oka zkontroluju hodiny na zdi a…

Kašlu na to. Dychtivě se k Teovi otočím a natlačím ho zpátky do koupelny.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Playlist

Kapitola 1.

Erik

Kapitola 2.

Kapitola 3.

Kapitola 4.

Kapitola 5.

Kapitola 6.

Kapitola 7.

Kapitola 8.

Kapitola 9.

Kapitola 10.

Kapitola 11.

Kapitola 12.

Kapitola 13.

Kapitola 14.

Epilog