Copyright © František Kotleta, 2019

Cover Illustration © Satine Zillah, 2019

Cover Art © Lukáš Tuma, 2019

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2019

ISBN 978-80-7557-198-4 (print)

ISBN 978-80-7557-739-9 (ePub)

ISBN 978-80-7557-740-5 (mobi)

ISBN 978-80-7557-741-2 (pdf)

Mámě – té, co každému z nás řekne jeho první příběh.

Švábi

„Střelím tu píču do kundy.“

„Kurva, buzno, kundu jí nech!“

„Tak ji ošukáš do prdele!“

„Nejsem buzna, abych šukal do prdele!“

Hádka nabírala na obrátkách. Čím víc vodky měli Sergej a Bardur v sobě, tím šílenější nápady se jim objevovaly v hlavách. A nebyli sami. Tamara už do Ulriky vyřezala nožem své jméno a pak jí na čelo udělala kosočtverec. Protože Ulrice rána stále zarůstala, vrazila jí Kazachstánka do otevřené rány sirky. Postupně zarostly regenerovanou kůží a daly tak vzniknout poněkud svébytné staroafrické skarifikaci v improvizované slovanské verzi.

„Bitte,“ vydechla Ulrika.

Visela nahá uprostřed místnosti, přivázaná ocelovým lanem už dva dny a po tom všem, co jí ostatní Švábi prováděli, už nejspíš doufala jenom v milosrdnou smrt. Svou prosbou sice ukončila hádku mezi Sergejem a Bardurem, ale smilování se nedočkala. Sergej odložil svého tokareva na stůl mezi nedopité sklenice vodky a rozepnul si pásek kalhot.

„Když bitte, tak bitte,“ ušklíbl se a pohonil si ptáka, aby se mu postavil. Šlo to samo. Ať měla tahle někdejší pomořanská kněžna za sebou cokoliv, pořád Sergeje s Bardurem vzrušovala.

„Nein,“ vzdychla, ale jako vždycky, Rusa to jenom víc rozrajcovalo. Roztáhl jí nohy a vrazil ho do ní.

„Drž, děvko, drž,“ šeptal vzrušeně a divoce do visící Němky přirážel. Pevně ji při tom stiskl za zadek, až se mu prsty skoro vpily do masa. Tamara, která byla oblečená jenom ve vojenských kalhotách a těžkých černých botách, to nejdřív pobaveně pozorovala, ale pak v náhlém pohnutí alkoholem omámené mysli chmátla po tokarevu a vpálila do Ulriky jednu kulku. Sergej polekaně uskočil. Protože měl kalhoty stažené ke kolenům a bránily mu tak v pohybu, natáhl se a dopadl na zem přímo na záda. Do vzduchu zůstal trčet jen jeho ztopořený penis. Tamara s Bardurem se na to konto hlasitě rozchechtali. Kazachstánka se smála, až se její velká povislá prsa rozhoupala jako vlnobití na moři.

„Krávo blbá kazašská, rozjebu ti prdel!“ zařval vzteky Sergej a drápal se nahoru.

„Co jsi, buzna?“ odvětil Bardur, což vyvolalo další salvu smíchu.

„Držte už huby, kreténi!“ zařval jsem a vrávoravě vstal. Taky jsem měl dost. Z vodky a jejich věčného hádání mě bolela hlava. Dva dny chlastání udělají svoje i s upírem a my měli pro pořádný chlastání důvod. Před pěti dny jsme ztratili osm členů naší skupiny a sami jsme vyvázli jenom s odřenýma prdelema. Protáhli jsme se kanálem z bojiště jak posraný malý děcka. Přitom jsme sejmuli jenom dva mladý germánský zmrdy a zraněnou si odtáhli tuhle čubu s modrou krví. Normálně jsem mučení nepřátel neholdoval, ale v takové situaci jsem nemohl jinak. Osobně jsem ji pověsil do průvanu. Ponížení Švábi si potřebovali vybít vztek, jinak hrozilo, že se povraždíme mezi sebou. Prázdných láhví se tu válela hromada. Našli jsme několik beden ve vystříleném bunkru nějakých vysokých zvířat ze stalingradského politbyra, která zdrhla tak rychle, že si soudruzi funkcionáři nevzali ani své řády za statečnost v boji, a už vůbec ne zásoby vodky.

Zamotala se mi hlava. Upíří organismus vydrží hodně, ale tolik vodky je přece jenom na pováženou. Potřeboval bych vodu a trochu se vyspat.

„A ty mě taky neser,“ zavrčel na mě Sergej a vrátil se k Němce. Krvácení z díry po projektilu, který jí skončil v břiše, pomalu ustávalo, a tak pokračoval ve své předchozí zábavě. Tamara sice chtěla Ulriku znovu střelit, ale tentokrát ji zastavila Skadi. Blonďatá seveřanka jí pevně chytla ruku a přitiskla k vodkou polité desce stolu.

Tamara zavrčela, ale pak zbraň poslušně pustila a nahradila ji flaškou, kterou do sebe obrátila. Mezitím Sergej dokončil svou práci.

„Jo, ty kurvo,“ vydechl spokojeně a vytáhl z Ulriky ochabující penis. Visící Germánce začalo po stehnech stékat sperma.

„Bitte,“ pronesla do nastalého ticha.

„Teď já,“ odpověděl spokojeně Bardur a vyskočil vrávoravě ze židle. Při tom si dokázal stáhnout kalhoty a vytáhnout z nich svůj masitý nástroj.

„Praví chlapi můžou šukat i do prdele, čuráku,“ zavrčel na Sergeje a popošel k Ulrice. Nato jí vrazil prst do análního otvoru, aby svá slova doprovodil i praktickým příkladem.

V tu chvíli ale dovnitř vletěl Marek.

„Do prdele, jde sem Ivan,“ zašeptal vystrašeně.

* * *

Rozpité i prázdné láhve okamžitě zmizely ze stolu a skončily v dřevěné bedně, kde dřív ležely náboje. Oba upíři si zapnuli kalhoty. Právě včas, protože do místnosti vešly Ivanovy gorily. Šlo o dva ruské upíry v uniformách Rudé armády. Oba měli kapitánské výložky a za pasem tokarevy. Ivanova osobní ochranka si osazenstvo někdejší tovární kanceláře podezřívavě prohlédla a teprve po chvíli dala signál, aby vešel zbytek delegace.

„Kurva,“ vydechl překvapeně Bardur. Opravdu, naše útočiště v opuštěné továrně na psací stroje navštívila samotná hlava slovanského upířího klanu. A nebyl sám.

„Ta kurva,“ zavrčel jsem tak potichu, jak to jen šlo. Kolem boku se totiž Ivanovi vinula sexy zrzka s neuvěřitelným výstřihem. Stejně jako vládce klanu měla na sobě vojenskou uniformu, ale tuhle si dala ušít s drobnými úpravami, které zvýrazňovaly její přednosti. O krok za touhle dvojicí se šinula vysoká blonďatá upírka s ostrými staroslovanskými rysy. Jako jediná v místnosti nenosila uniformu. Měla natažené černé plátěné kalhoty, tmavou košili a přes sebe přehozený hnědý kožený kabát. Zůstával rozepnutý jako většina kabátů na upírech v místnosti. Koncem září zuřila v oblasti kromě německé armády a její utajené složky s upířími zuby ještě neúnavná vedra, která polevovala jenom v noci, kdy už se teplota naopak obezřetně blížila k nule.

„Veronika,“ ohlédl jsem se úlevně po Skadi. Ta jako jediná ze Švábů stála rovně a nebyl z ní moc cítit chlast. Včera toho také vypila dost, ale ráno už nepokračovala, alespoň co jsem si pamatoval.

Ivan popošel blíž k visící Ulrice, opatrně se jí dotkl a lehce do ní šťouchl. Tělo se protočilo třikrát doprava a pak dvakrát zpátky.

„Bitte,“ špitla Ulrika slabým hlasem. Definitivně jí docházely síly. V péči rozzuřených Švábů toho za poslední hodiny vytrpěla opravdu hodně.

„Kde je Vladimír?“ zeptal se s pozdviženým obočím Ivan a zahleděl se při tom na Tamařina prsa. Kazachstánka měla asijské rysy, které hodně připomínaly Bardura. Oba svůj lidský život strávili jako nájezdníci, jenom Bardur byl mnohem starší. Mongol měl kdysi silný vliv v celém slovanském klanu, do kterého se začlenil před staletími, ale poté, co údajně spáchal nějaký zločin proti své rodině, o kterém nikdy nemluvil, skončil jako součást největší spodiny. Tu jsme v tuhle chvíli představovali právě my – upíři, kteří se provinili proti klanovým pravidlům, ne dost, aby nás zabili, ovšem příliš na to, abychom někdy dostali milost. Většina Švábů měla mezi spodinu patřit doživotně, což ovšem nebyl můj případ. Já se mezi Šváby ocital pravidelně za drobné prohřešky. Zpravidla jsem někoho nesprávného poslal do prdele, po pár desetiletích jsem si trest odkroutil, ale sekat latinu mi moc dlouho nevydrželo a putoval jsem zpátky.

Vlastně mi mezi těmihle zjevy bylo dobře. Nesnášel jsem klanovou hierarchii a manýry nejvýše postavených členů slovanského klanu i české rodiny. Znal jsem v historii pár králů a nikdo z nich nebyl tak nadutý povýšenecký kretén jako Ivan a upíři okolo něj. Raději jsem žil sám nebo dával přednost právě vyvrhelům.

„Odpoví mi někdo, nebo se mám zeptat tady té germánské čubky?“ zavrčel po chvíli Ivan, když všichni v místnosti mlčeli, a pobaveně Ulriku pleskl po zadku. Nejspíš si nevšiml, že svou ruku přitom otiskl do schnoucího spermatu, které Sergej po vytažení penisu z kněžny právě do těchto míst otřel.

„Je mrtvej. Zabil ho Gerhard,“ odvětil jsem. Při tom jsem udělal krok před zbytek jednotky. Už dávno jsem se Ivana nebál. Nebyl jsem si tím úplně jistý, ale měl jsem pocit, že i když hlava klanu dokázala v rozčilení zabít kohokoliv, kdo se mu znelíbil, nikdy by si nedovolil sáhnout na kohokoliv z české rodiny, pokud by mu to Veronika nedovolila. A Veronika, no, prostě moje Matka pro mě měla slabost.

„A proč jste vy nezabili Gerharda?!“ rozeřval se Ivan. Jméno druhého nejvýše postaveného člena germánského upířího klanu jej pravidelně přivádělo k hysterickým záchvatům. Jeho pravačka vystřelila a chytla Tamaru, která mu stála nejblíž, za krk. Upír ji jediným pohybem strhl na zem. Po chvíli povolil stisk a ponížená upírka se poklonila ještě víc a políbila mu nohy. Sergej s Baldurem se Ivanovi hluboce sklonili, stejně jako Skadi.

„Měli neuvěřitelnou přesilu. Vlítlo na nás přes třicet germánských krvesajů s třemi rotami wehrmachtu. Vůbec jsme se s tím naším mizerným vybavením nemohli probít, byla to sebevražda,“ odpověděl jsem. A měl jsem pravdu. V těchhle zatracených troskách, které kdysi bývaly průmyslovým městem, se podle všeho koncentroval celý germánský upíří klan a všichni jeho spojenci, zatímco Slované se rozdrobili po celé frontě.

Ivan odkopl Tamaru na zem a pak udělal dva kroky ke mně. Spolu s ním popošla i Kateřina a ušklíbla se na mě.

„Můj názor je, že…,“ začal jsem, ale Ivan mě zastavil.

„Tvůj názor mě zajímá asi jako chcanky potulné kočky. Dostali jste rozkaz a ten jste nesplnili. Navíc jste přišli o velitele,“ zavrčel a v tu chvíli ke mně popošli oba členové ochranky a sáhli po svých pistolích. Já u sebe žádnou zbraň neměl, jen na stole ležel Sergejův tokarev. Na chvíli mě napadlo, že v tuhle chvíli máme přesilu, mohli bychom to s Ivanem a jeho partou skoncovat a… a pak bychom se stali štvanci do konce svých krátkých životů.

„Ivane?“ ozval se zezadu Veroničin klidný hlas.

Hlava klanu se netrpělivě otočila, ale velmi rychle se uklidnila. Tohle Veronika uměla. Nikdy jsem nepochopil jak, ale občas to vypadalo, jako by hlavou slovanského klanu byla ona. Přitom formálně stála až kdovíkde, ale nikdy jsem nezažil, že by jí někdo rozkazoval a že by někdo z vedení klanu nesplnil jakákoliv její, zpravidla velmi klidně a pokorně vyslovená, přání.

„Nemůžeme si dovolit už žádné další ztráty. Šváby potřebujeme,“ pronesla do nastalého ticha a pak důraznějším hlasem dodala: „Tvoje operace je potřebuje.“

Ivan se zhluboka nadechl, přestože vzduch jeho tělo ve skutečnosti už dávno nemuselo zpracovávat. Jenže zvyk je železná košile i pro staletí starého upíra. Vypadalo to, že chce něco důležitého sdělit, ale pak jenom mávl rukou a podíval se na členy své ochranky.

„Vemte Germánku a odvezte ji do mé rezidence,“ nařídil a Ulrika vytřeštila oči. Objevily se v nich jiskřičky naděje.

„Kdybys tak věděla, co tě čeká. Ještě budeš s láskou vzpomínat na Sergejovo sperma,“ pomyslel jsem si, když ji upíři odvazovali.

„A vy, vylít všechen chlast,“ dodal a podíval se při tom na Sergeje s Bardurem. Tamara vstala a neochotně jim pomohla brát flašku za flaškou a vylívat z nich na podlahu drahocennou tekutinu. Pak Ivan bez rozloučení vypochodoval rázným krokem z místnosti. Jeho ochranka za sebou táhla nahou Ulriku.

„Podívej se na sebe, jak jsi dopadl,“ ušklíbla se mi do obličeje Kateřina a celkem pohrdavě si prohlédla trojici vylévající alkohol i Skadi stojící po mém boku. Severská blondýnka měla na sobě potrhanou uniformu NKVD, jaké jsme při akcích nosili. Tedy zpravidla upravené a přiměřeně čisté, ale po posledním boji slízla pár kulek a střepin z granátů a vypadalo to spíš jako hadry z gulagu než uniforma.

Kateřinino pohrdání jsem ignoroval.

„Hele, neskočíme někam na rande? Prý jsou tady ve Stalingradu pěkné kavárničky, všude samá rozvalina, prach a olovo,“ usmál jsem se na ni zeširoka.

„S tebou bych skočila maximálně tak z mostu, chudáku,“ mrkla na mě a otočila se na patě.

* * *

„Kdo to byl?“ zeptala se Skadi.

„Moje Dcera. Největší průser mýho života,“ zašeptal jsem, protože kolem Kateřiny se propletla Veronika. V závěsu za ní stál Marek, poslední z přeživší party Švábů. Slovenský upír, takový zakřiknutý typ. Jako člověk bojoval v osmanských válkách. Znal jsem ho jen vzdáleně.

„Jane, pojď ven,“ zašeptala Veronika a hned nato i ona vypochodovala z místnosti. Ani se neohlédla, jestli ji následuji.

Nemusela.

* * *

Venku se stmívalo. Stálo tam několik obrněných vozidel. Do jednoho z nich zrovna soukali bezvládnou Ulriku. Prostor okolo jistili upíři ve vojenských uniformách a také jedna rota lidských vojáků Rudé armády. Upíři zpravidla operovali samostatně a skrytě, ale ve válce jsme velmi často vstupovali do armád, které jsme potřebovali podpořit. V téhle válce to dělala i druhá strana, a ve velkém. V podstatě v každé divizi se nacházel nějaký upíří důstojník, díky kterému se německým vojákům dařilo prolamovat linie a budovat pověst o své neporazitelnosti. Co vím, samotný Gerhard nosil generálskou uniformu a řídil přímo dobývání Stalingradu. I když slovo dobývání bylo nepatřičné. Šlo spíš o jatka spojená se srovnáváním budov se zemí. Německá armáda s upíry v čele postupovala dům od domu a čistila celé město od lidí i slovanských upírů. V tuhle chvíli jsme drželi jen pár kilometrů k břehu Volhy. A zatím všechny Ivanem nařízené výpady skončily katastrofou. Naposledy ten náš.

Rozhlédl jsem se po celé Ivanově suitě – jeden výše postavený upír vedle druhého, nejlepší zbraně i vozidla.

„Kdyby ten čurák jenom nemrdal Kateřinu, ale šel do boje s námi, mohli bychom německé linie prolomit,“ zavrčel jsem při tom pohledu.

„Plesk.“

Ten zvuk vydala má levá tvář, do které udeřila Veroničina ruka.

Usmál jsem se. Šlo o úsměv vzdoru, úsměv, jenž představoval maximální odpor, který jsem si mohl, a vlastně i chtěl dovolit.

„Je to…“

„Vládce klanu, já vím. Ale stejně je to blbec, který neumí nic jiného než zavelet do útoku. Dřív v čele útoku alespoň jel na koni v plné zbroji, ale v posledních staletích se z něho stala jen roztřepená…“

„A dost,“ tentokrát přerušila Veronika mě. Zmlkl jsem a podíval se na skvadru vládce slovanského klanu. Měl ochranu, jako by se chystal do boje. Jenže ještě dnes v noci bude v úkrytu daleko na druhé straně Volhy šukat Kateřinu a její kurví kamarádky a vysávat nějaké chudáky z gulagu, zatímco všichni členové germánského klanu jsou jen pár kilometrů od nás a vedou svou největší válku v dějinách.

To byl jeden z důvodů, proč jsem se vyhýbal většině členů klanu. Když jste prakticky nesmrtelný upír, upnete se ve své existenci na několik málo věcí, kterým se můžete věnovat po staletí – politikaření a boj o moc a strach o svůj dlouhý život. Stane se z vás slizká proradná svině, která se na to snaží zapomenout na opravdu velmi zvrácených večírcích. Asi jako my se pomocí vodky snažili otupit bolest ze ztráty padlých kamarádů-vyvrhelů, které Ivan obětoval v pitomém pokusu o útok.

* * *

Veronika si sedla na kus rozvalené zídky před továrnou. Ta dostala před několika dny pár zásahů leteckými pumami, takže míst k sezení bylo všude dost. Odnesla to přední část s výrobní linkou. Kanceláře a sklady, kde přebývali Švábi, ale zůstaly neporušené. Měli jsme tak k dispozici dost psacích strojů na stovky let.

„Máš oheň?“ zeptala se a vyklepala z krabičky machorku. Zalovil jsem v kapse, vytáhl zapalovač a škrtl. Zhluboka potáhla a rozkašlala se. Podle smradu bylo v cigaretě všechno, jenom ne tabák.

„Dokonce i mně došly zásoby. Mizerná doba,“ povzdechla si.

Sedl jsem si vedle ní a chvíli mlčel. Ivanova kolona se pomalu rozjela pryč. Na továrním dvoře zůstalo jenom jedno nákladní auto pokryté maskovací plachtou a GAZ 64 s řidičkou a chlápkem, který leštil protiletadlový kulomet upevněný v jeho zadní části.

„Je tohle konec? Vyhrají Germáni a podmaní si celý svět?“ zeptal jsem se. Nemluvil jsem o Hitlerovi a té jeho partičce transvestitů v nablýskaných uniformách. Ti byli jen Gudrininými loutkami, díky kterým dokázala spustit další část svého plánu na ovládnutí světa. Ta umanutá svině měla tisíce let zkušeností a s tím i patřičně nahromaděných ambicí, které pomalu naplňovala.

Veronika si odkašlala a pak na zem vyplivla kus něčeho, co nakonec mohlo být při jisté velkorysosti pozorovatele označeno jako tabák.

„Bože, to je sračka,“ povzdechla si a hodila cigaretu na zem. I když měla cigára v plechové krabičce, poznal jsem, že kouří Bělomorkanal, cigarety vyráběné na počest nějakého sovětského kanálu, s vysokým obsahem sraček a ještě trochou toho levného odpadu navíc, prostými Rusy nazývané bělomorky. Teprve pak, jako by si až po chvíli uvědomila, na co jsem se ptal, odpověděla: „Nějak se nám to vymklo z rukou. Hrajeme si s lidskými osudy, vedeme svou neustálou válku a podívej, co z toho vzešlo. My jsme kdysi byli lidmi a teď se k lidem chováme jako k dobytku. Tady v Rusku Ivan udržel u moci toho největšího mamrda, co svět spatřil, a Gudrin na to konto předala vládu v Německu mamrdovi, co se ukázal ještě o kousek toho mamrdství větší mamrd než ten náš mamrd.“

„Nějak ses do těch mamrdů zamotala,“ usmál jsem se.

„Jo, někdy si říkám, že jsem to všechno měla udělat jinak, ale…,“ zamyslela se.

„Těžko jsi mohla něco udělat jinak, když o všem rozhoduje Ivan a v české rodině Triglav, to oni mají moc a odpovědnost,“ konejšil jsem svou Matku.

Útrpně se na mě podívala, ale pak jen pokývala hlavou.

„Konec to není. Gudrin rozehrála příliš velkou hru, která se znelíbila i některým jejím věrným. Ti ji chtějí zastavit,“ zašeptala, jako by nás někdo mohl slyšet. Byli jsme tu přitom sami. Její doprovod se nudil v gazíku a moje parta nejspíš smutnila nad ztrátou vodky a Ulriky někde v hlubinách polorozbořené továrny.

Jen jsem tázavě pozdvihl obočí.

„Některým německým starším upírům se to všechno zajídá – to, co Gudrin udělala z Německa, všechny ty vraždy, tábory smrti…“

„Ale takhle se upíři přece k lidem chovali vždycky,“ ušklíbl jsem se s myšlenkou na Ivana. Co jeho ochočená čubička Stalin dělala v Rusku a okolí, jsme věděli všichni.

„Jenže ne v tak velkém měřítku. Tohle šílenství už zašlo příliš daleko,“ povzdechla si a vytáhla z kapsy další bělomorku. Beze slova jsem jí připálil. Nechtěl jsem se hádat.

Potáhla a povzdechla si. Náhle vypadala opravdu stará, neskutečně stará. Za vší tou krásou, mladickým zjevem a dokonalou postavou šelmy se skrývala unavená duše. Napadlo mě, že jsem vlastně nikdy neměl odvahu zeptat se Veroniky, kolik je jí let. Triglav pocházel někdy z osmého století, Ivan mohl být o století starší, ale Veronika? Když jsem ji za časů císaře Karla IV. poznal, šlo o zatraceně vlivnou a mocnou upírku a to už něco znamenalo. V hierarchii rodiny ale nestála výš než oni. Měla by tedy být logicky mladší. Jenže co bylo zvláštní – nikdo nevěděl, kdo ji stvořil, tohle tajemství nikdy neprozradila a nikdo, s kým jsem se o tom pokoušel mluvit, to netušil. Veroničin původ byl pro všechny tajemstvím.

„Jak tě znám, Matko, máš plán,“ usmál jsem se, když se po dalším vdechnutí samého dna sovětského tabákového průmyslu rozkašlala.

„Dostali jsme nabídku od jedné skupiny germánských upírů, že pokud je zbavíme Gudrin, zastaví válku,“ odvětila, a než jsem stačil cokoliv říct, dodala: „Ivan s jejich emisarem uzavřel dohodu. Poslal mu na pomoc komando svých nejlepších. Ta vaše akce měla jenom odlákat pozornost. Něco se ale podělalo a nikdo z nich se nevrátil. Přišli jsme o dvacet elitních upírů. Musíme zjistit, co se stalo.“

Ušklíbl jsem se. K tomuhle Švábi sloužili – obětovatelní pěšáci. Kupodivu jsme ale dopadli lépe než klanová elita.

„Možná jsem úplný debil, ale jak máme v šesti upírech zvládnout to, na čem pohořelo dvacet vašich nabušených poslušných debílků se svalama až na půdu? Víš, kolik máme nábojů? Asi dvacet. Granáty žádné. I tu zkurvenou vodku jsme museli vylít,“ zavrčel jsem a zatnul ruce v pěst.

„Jane?“ povytáhla obočí Veronika.

Jen jsem vztekle zavrčel, ale místo další facky mě chytla za ruku.

„Musíme je zastavit,“ pronesla, naklonila ke mně svou tvář a políbila mě. Ne vášnivě, ale tak nějak zvláštně – romanticky a smutně zároveň. Normálně bych se zeptal, jestli nemyslí náhodou Ivana, ale nechtěl jsem kazit chvilku, kterou jsme po dlouhé době měli.

„Víš, měl jsi to být ty, ale přišel jsi pozdě. Všechno jsi vždycky dokázal dokonale posrat,“ pronesla, jako by mi chtěla sdělit nějaké velké tajemství, ale zároveň jí v tom něco zabránilo.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Švábi