Jan Cimický: Poslední prázdniny

Vydání první

Copyright © 2019 Jan Cimický

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2286. publikaci

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2019 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1155-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1156-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Jan Cimický

Poslední prázdniny

Příteli Davidovi a všem velkým klukům,

co navzdory času nezestárli…

1. ČÁST

1

Letní ulice byla docela prázdná. Žhnoucí odpolední slunce rozpálilo i dlažební kostky a okraje chodníků, kde obvykle vyrazila tráva a mezi ní sem tam i drobná barevná kvítka, slunce dávno spálilo. Nepršelo několik týdnů a příroda žíznila. Jako by se hlásil předčasný podzim. I listí na stromech žloutlo a při sebemenším závanu větru se snášelo k zemi. Nebe však bylo stále modré, ani jediný mráček nezakryl na chvilku slunce, aby si ve stínu příroda oddychla.

Nikomu se v tom vedru asi nechtělo ven. Jen ten, kdo musel, prošel. Rychle. Co nejrychleji. Vyhledat stín a chládek se nedařilo.

Globální oteplování? Blíží se katastrofa? Po době ledové snad doba bez vody a ve vysilujícím vedru, které promění přírodu v novou rozsáhlou saharskou poušť? Někde už vyhlásili zákaz zalévání zahrádek…

Pavlovi to pražící slunce nevadí. Snáší vedro dobře. Má prázdniny a právě se vrátil od babičky, z venkova. Byl tam týden a strašně se nudil. Nikoho tam neznal, neměl tam žádné kamarády a jenom si četl.

Na půdě tam našel dvě knížky, které tam asi zbyly po tatínkovi. Nejspíš je četl jako kluk. V jedné z nich byla pověst o vynikajícím lučištníkovi, kterému říkali v Číně střelec I. Žil v době, kdy na svět dolehla nezvyklá vedra a na obloze se místo jednoho slunce objevilo hned devět žhnoucích koulí. Lidé, zvířata padali. Řeky vysychaly a na polích se neurodilo. Hrozil hlad, ve studnách zmizela voda, všichni žíznili. A tehdy se lidé obrátili na slavného střelce, aby pomohl. Aby je zachránil. Střelec I vzal svůj luk a devět šípů a namířil na oblohu.

Osm sluncí sestřelil, ale to deváté se včas schovalo za mrak. Nastala rázem tma a prudce se ochladilo. Střelec si vyčítal, že zbrkle a bez rozmyslu sestřelil všechna slunce, ale po několika dnech se to schované slunce ukázalo na obloze. Od té doby je jedno a putuje po obloze od rána do večera, pak se na čas schová a ráno se zas na oblohu vrátí…

Ta druhá knížka byla mnohem zajímavější. Jak přežít v přírodě. Jmenovala se Dva divoši a Pavel ji četl pořád dokola, aby si všechno zapamatoval.

I ten vzduch jako by byl rozpálený. Již brzy ráno ukazoval teploměr skoro devatenáct stupňů nad nulou a samozřejmě sloupec dál stoupal, poměrně rychle, protože nebe bylo modré a sluníčko nemělo žádnou překážku. Žhnulo. Ano, to je to správné slovo!

Začátek prázdnin byl poměrně deštivý a prvních čtrnáct dnů rodinné dovolené z velké části propršelo. Jako každý rok jezdili do závodní rekreační chalupy v Jizerských horách, nad údolím Jizery, která poskakovala po kamenech a prorážela si cestu, aby se spojila s jinou divokou říčkou, Mumlavou, a dál pak pokračovala do podhůří. Koupat se v ní moc nedalo, jen když bylo opravdu horko, mohl se kousek sjíždět po nafukovací matraci, ale neustále se naráželo na kameny, protože prudký proud znemožňoval nějaké manévry. Bylo to jako na peřejích na závodní říčce. Ovšem pro rodiče to byly příjemné okamžiky, kdy se konečně natáhli na dlouhé placaté kameny a vzápětí usnuli, a dokonce hlasitě pochrupovali. Nastala nuda. Kdyby tam byl aspoň jeden kamarád! Jenže tentokrát jako schválně nepřijel nikdo, kdo by mu mohl být parťákem. A protože to byla závodní chata tatínka z práce, znal všechny a mohl se s nimi bavit. Jenže na Pavla nikdo nepomyslel. Paradoxně, lepší to bylo, když začalo pršet, a tady pršelo vytrvale, nemusel totiž na žádný plánovaný výlet, kde by se stejně otravoval, ale mohl si zalézt do dolní místnosti, která sloužila jako klubovna a kde byla i knihovnička. Vždycky si tam našel nějakou knížku a sedl si v klidu do kouta k oknu, poslouchal podvědomě, jak kapky narážejí na parapet, a četl. Nikdo ho nerušil. A asi také nikomu nechyběl.

Skvělá knížka to byla. Dva divoši! Rád by si o ní s někým popovídal, vyprávěl mu o tom, co se tam píše. Inspirovalo ho to a dostal velikou chuť také se sebrat a utéct někam do lesů, do pustiny, a zkoušet přežít. Vždyť v té knížce se dalo najít všechno, co táborník potřebuje!

Jenže s kým by to bylo možné zvládnout? Kdo z kamarádů by se připojil?

A tak se tím vysilujícím horkem vydal hledat kamaráda.

Viděl, že i květiny v truhlících za okny měly svěšené listy. Celá příroda žíznila.

Po hlavní ulici na předměstí, kudy jezdil trolejbus, nejelo jediné auto, jenom modrá poštovní bryčka, tažená vyhublým koníkem, popojížděla dům od domu. A tam, kde se zastavila, číhali připravení majitelé zahrádek, jestli přece jen kůň neutrousí něco vzácného, co okamžitě nabírali lopatkou a odnášeli jako hnojivo. Patřilo to k folkloru a snad i k sousedské soutěživosti. Na koho to vyjde tentokrát? Připomínalo to napětí hráčů v kasinu, stojících kolem rulety a soustředěně pozorujících točící se kuličku. Kam asi spadne? Černá, nebo červená?

I koníkovi bylo horko, odfrkával.

Lidem bylo také lépe ve stínu anebo v chládku. I otevřenými okny se dovnitř valilo horko. A nějaký déšť v nedohlednu!

Když se najednou člověk ocitne sám, bez kamarádů, padá na něj podivná tíseň. Třeba někdo z nich bude doma a podaří se ho nadchnout pro takový výlet…

Jirka bydlí skoro u lesa, který se táhne do údolí tichého potoka, je to opravdu poslední dům v řadě. Mají kolem velkou zahradu, ohrazenou vysokou kamennou zdí, přes kterou není vidět. Jsou dokonale odděleni od okolního světa. Vilku postavil Jirkův dědeček, který byl známý architekt, ale neměl rád, když ho někdo pozoroval. Proto dneska Jirka bydlí skoro v pevnosti.

S Jirkou si rozumí nejlíp, mnohem líp než s Martinem anebo Honzou. Prostě to tak je. Martin je sportovní fanda, nejraději někde lítá na kole po okolí a představuje si, že bude cyklistickým závodníkem. Honza je zase nejraději sám, nepotřebuje nikoho, hodně čte.

U zamčené branky je jediný zvonek.

Zazvoní, ale kdo ví, zda funguje! Pro jistotu zkusí zavolat.

„Jirko! Jirko!“

Z druhé strany se ozve ženský hlas.

„No jo, copak hoří?“ Když se otevřou dvířka, stojí v nich malá stařenka s vlasy svázanými do drdůlku. „A copak mu chceš?“ zeptá se přímo.

„Já jen… jestli by Jirka nešel ven…,“ vykoktá.

„A proč?“ zeptá se stařenka nechápavě.

Taková otázka zaskočí: no přece proto, aby byl s ním venku! Ale jak to vysvětlit?

„Je to můj kamarád,“ odpoví neurčitě. „Ze školy. Spolužák.“

Kupodivu to jako odpověď stačilo.

„Aha. Ale Jiříček přijede až zítra, jsou všichni u moře!“

„Tak mu, prosím, řekněte, až přijede, že s ním musím mluvit.“

Stařenka pokývá hlavou.

„Vyřídím mu to.“ A neprůhledná vrátka se zase zavřou.

Otočí se a jde zpátky na hlavní ulici.

Vyřídí to! Ale vždyť neví, od koho! Nezeptala se na jméno!

Na rohu ulice, před zelinářstvím, zastavilo nákladní auto, které dovezlo plnou korbu melounů. Zelené koule se vysypaly na chodník a některé se skutálely až do vozovky a závozník je otráveně házel zpátky na hromadu.

„Dávej pozor,“ napomenul ho šofér, „je to křehké, ať je neroztřískáš!“

A to už z krámu vyběhl zelinář pan Šifalda v modrém plášti a vlekl decimálku, aby mohl prodávat hned na ulici. Jak jinak to udělat? Copak by stálo za to tahat všechny ty melouny dovnitř? Tak co! Je hezky, horko, melouny jsou osvěžující a všechno se to prodá do večera.

A opravdu! Kde se tady najednou vzala fronta? Každý si může vybrat. Zkušené hospodyně poklepávají na povrch stejně jako pan doktor, když vyšetřuje plíce, a i ten zvuk je podobný.

Jde to jako po drátku. Každý ve frontě si nese svůj meloun, položí ho na váhu, pan Šifalda přihodí anebo odebere závaží, zobáčky váhy se přibližně potkají.

„Tři kila dvacet. Pět kilo…“ Zelinář inkasuje peníze a skládá je do obyčejné krabice, kterou si donesl zevnitř. Asi v ní taky dovezli nějaké ovoce.

„Mohl byste mi to hned rozříznout na půlku?“ zeptá se jedna kupující a ochotný pan Šifalda vezme dlouhý nůž a jen tak na koleně udělá krásné dvě poloviny. Rudý meloun se rozloupl a vypadlo několik černých semínek.

„Mohla bych dostat jen půlku? Že byste mi to překrojil?“

Zelinář si ji změří pohledem.

„Jo, paninko, to nejde, to by bylo proti hygienickým předpisům. Ledaže by si hned vzal někdo tu druhou půlku, pak by to šlo. Poptejte se, třeba se někdo najde,“ dodal Šifalda a s vážnou tváří dál vážil celé melouny.

Hromada se zmenšovala.

A nebe se začalo zatahovat, od západu se pomalu roztahovaly zlověstné černé mraky, a zdálo se, že odněkud z dálky dokonce zahřmělo.

„Přijde bouřka,“ prohlásila jistě další čekající ve frontě. Pan Šifalda na jejich řeči ovšem nebral ohled a dál odvažoval, přidával kovová závažíčka a sledoval zobáček decimálky. Měl praxi.

Bylo zábavné to sledovat.

Herec Miroslav Horníček se nedávno vrátil ze světové výstavy a vyprávěl v televizi takovou směšnou příhodu, vlastně delší vtip, a ten nějak uvízl v paměti a právě teď se vynořil.

„Chodíval jsem na tržiště,“ vyprávěl Horníček, „bylo veliké a prodávali tam všechno. Hlavně čerstvou zeleninu a ovoce, ale nejvíc lidí chodilo k jednomu pultíku, který stál před průchodem, kde na konci v zasklené kukani sedával majitel. Ale všichni se bavili především průpovídkami toho prodavače. Na všechno měl nějaký nápad a pořád stála kolem skupinka jeho fanoušků, čekajících na nějaký nový žert. A zrovna když jsem tam jednou přišel,“ říkal Horníček, „objevil se nějaký otravný chlap a povídá: já bych chtěl půlku kedlubny.

Všichni čekali, co bude. Půlku kedlubny, taková hloupost… ,Půlku kedlubny, to nejde, pane,‘ odvětil prodavač zcela vážně. ,Prodáváme pouze celé kedlubny.‘

Ale muž se nedal odbýt.

,Tak mi zavolejte šéfa!‘

Prodavač chvilku váhal.

,No tak, chlape, šupito presto, já spěchám!‘

Všechno kolem ztichlo a lidé čekali, jak ta dramatická chvilka dopadne. Prodavač se nejistě otočil a kráčel tím průchodem k prosklené kukani, kde seděl šéf.

,Pane šéf,‘ volal od polovičky průchodu prodavač, ,jeden blbec otravuje, že by chtěl půlku kedlubny…‘ A vtom zpozoroval ve skle kukaně, jak se za ním odráží další postava – ten člověk šel o dva kroky za ním. Šéf v předtuše nějaké nepříjemnosti otevřel dveře. Měl neblahé tušení. Ale ani se nestačil zeptat, prodavač duchapřítomně pokračoval.

,A tenhle gentleman,‘ ukázal za sebe, ,by si vzal laskavě tu druhou půlku.‘

Bouřka byla zažehnána. Chlapík dostal půlku kedlubny a šéf si spokojeně mnul ruce. ,Poslouchejte, Franc, voni jsou opravdu skvělej! Už vás nějakou dobu pozoruju, vás je tady škoda! Já budu otvírat filiálku ve Vancouveru, tak vás tam pošlu jako šéfa. Povýšíte. Co říkáte?‘

Prodavač se zašklebil.

,Ježišmarjá, pane šéf, to ne! Do Vancouveru ne. Dyť tam jsou jen hokejisti a kurvy!‘

A teď se šéf zamračil a řekl ledově.

,Z Vancouveru je moje žena!‘

A prodavač, aniž by okem mrknul, se ihned zeptal.

,A hrála milostivá v obraně, nebo v útoku?‘“

Tenkrát se tomu doma všichni smáli. Horníček je prostě mistr vypravěč!

Nebe se však začalo zatahovat stále rychleji a pan Šifalda šel hledat plachtu, aby melouny přikryl, kdyby začal liják.

Ale domů se Pavlovi ještě nechtělo. Musí přece zjistit, jestli někoho z kamarádů najde doma. Přece všichni nebudou pryč?

Za kým ještě zajít?

Zbývá Martin a Honza. Tak jednoho po druhém.

Za Martinem nemělo smysl jít, odjel na tábor a bude tam do konce měsíce. A říkal, že jeho rodiče a malá sestra pojedou k moři. Mohl jet s nimi, ale nechtělo se mu, na táboře to je lepší a nikdo ho pořád nekomanduje. Zažije se tam spousta legrace, to se nedá srovnat s nějakým opékáním v písku u moře!

K Honzovi ale stejně musí jít kolem Martinova domu. Aspoň se mrkne.

Kdepak, okna jsou zavřená, stažené rolety, a navíc i zavřené staré dřevěné okenice. Jsou na dovolené, nemělo by smysl se pokoušet…

Jenže něco tu nehraje! V tom domě někdo je! Jsou otevřené zadní dveře, které vedou z prádelny na dvorek a na malou zadní zahrádku, kde Martinova maminka pěstuje zeleninu a roste tam u plotu košatá meruňka, která má určitě v tuhle dobu ty sladké plody, z nichž je tak dobrý koláč!

Kdo tam chodí a něco nosí k plotu? Proč nejde předem, jako se obvykle chodí? Pavel se zastaví na protější straně uličky a chvíli pozoruje.

V celé uličce je letní ticho, v tom horku ani ptáci nešvitoří, možná cítí blížící se bouřku a hledají úkryt. Ptáci jsou prý na to citliví.

Nějakou chvíli se nic neděje. Pak vyjde chlap a něco vleče až pod meruňku, pak hvízdne a přes plot se nakloní nějaký jiný mužský a společně tu věc táhnou ven ze zahrady, na ulici, asi do auta. Jistě, mají tam auto!

A vykrádají zrovna Martinův domov. Tak to tedy je! Poznání je dráždivé, až se mu třesou nohy. Co udělat? Hlavně se neprozradit! Všechno si zapamatovat!

Musí zaběhnout do sousední jednosměrky a opatrně se podívat, co je to za lidi, nic nedat najevo.

A co pak? Jít na policii? Ale kam? Nebo zavolat?

Napíšu si jejich číslo auta! Značku. Podle ní se dá zjistit, komu auto patří. Ale co když je ukradené i auto? Jako v těch přepadeních, kde si všechen lup přeloží někde stranou do jiného auta a tohle, které budou kriminalisté hledat, nechají někde v polích anebo je dokonce zničí. Zapálí.

Musí horečně přemýšlet. Najednou vymizela pohoda a myšlenky se derou ven jedna za druhou. Kdyby tady byl někdo ze sousedů! Kdyby se mohl s někým poradit, takhle je na to sám. Ostatně sám, jako byli ti kluci v knížce Dva divoši. Museli si poradit sami! Nejdůležitější je rozhodnout se.

Na hlavní ulici u stanice trolejbusu je telefonní budka. A na číslo policie nebo záchranky se dá dovolat rovnou, nepotřebuje žádné mince!

Doběhne k budce uřícený, ani si neuvědomuje, že začíná pršet. Aby fungovala!

Je to napínavé, až se mu rozbušilo srdce a zadýchal se, že sotva popadal dech. Musel se chvíli zastavit a vzpamatovat, aby mohl vůbec mluvit. I samotné sdělení ho vzrušovalo: co má říct? Nebude to trapné?

Když sejme sluchátko, oddychne si, je tam známý přerušovaný tón, jako by vysílali morseovku. Ta tá, ta tá, ta tá…

Sebere poslední špetku odvahy a vytočí číslo.

Třeba to nefunguje? Trvá chvilku, než naskočí vyzvánění, a srdce se mu zase rozčilením rozbuší. Všechno se nakumulovalo dohromady. Opuštěný dům kamaráda, kde se pohybují cizí lidé a chovají se podezřele. Něco vynášejí a přehazují přes plot. Jsou to zloději? Nemá moc velkou fantazii, která je ještě přiživená klukovskými dobrodružnými knížkami? A budou ho brát na policii vážně? A dokáže to všechno jasně a stručně vysvětlit, aby mu uvěřili?

Konečně se ozve nějaký hlas a ptá se, co si přeje. V tu chvíli se mu zatmí před očima a vyschne v krku.

Něco nesrozumitelně zabrblá.

„Prosím? Já vám špatně rozumím! Kdo volá?“

Sebere odvahu a nadechne se.

„Tady Pavel Kašpar, já volám, že tady asi vykrádají byt!“

Na druhé straně je chvíli ticho.

„A odkud voláte?“

„Z budky.“

„Dobrá. Ale kde ta budka stojí. Řekněte mi adresu.“

Zaskočilo ho to, jak si honem vzpomenout na adresu? Na čele mu vyrazily kapičky potu.

„No, na stanici trolejbusu…“

Zase chvilku ticho.

„A neděláte si z nás legraci? Pane Kašpare?“

Pavel zrudl a zavrtěl vehementně hlavou, jako kdyby to snad bylo vidět.

Občas si z něj ve škole dělali legraci a říkali mu „kašpárku“.

Nijak mu to nevadilo a nic si z toho nedělal. Smál se s nimi, jako by to byl skvělý vtip. Ale žertovat v tomhle případě by si přece nedovolil!

„Ježíšmarjá, to ne, já jen že to je můj kamarád ze třídy a já vím, že je na táboře a celá jejich rodina na dovolené. Tak jsem šel kolem a bylo mi to divný.“

„Aha, tak už tomu rozumím,“ říká hlas na druhé straně. „Vzpomenete si na adresu, kde ten váš spolužák bydlí?“

To bylo snadné.

„Nad Potokem 21… A já jsem si zapamatoval i to číslo auta, co tam ty věci dávají,“ vykoktal překotně.

„A můžeš mi to nadiktovat?“

„Ano, prosím. PH 30-81.“

„Nepleteš se?“

„Ne, určitě ne. Je to zelený robur, ty auta já znám!“

Hlas na druhé straně o tom nepochyboval. Který kluk by se nevyznal ve značkách aut!

„Výborně! Tak nic dalšího nepodnikej,“ nařídil mu hlas, který přešel na jednoduché tykání, „a počkej tam někde opodál, jasné? Až přijede policie, můžeš se jim přihlásit, sepíšou s tebou protokol.“

Když položil sluchátko, ulevilo se mu. I to dýchání se uklidnilo a splašené bušení srdce ustalo.

Teď aby se nic nepředvídaného nestalo. Aby neodjeli z místa dřív, než přijede policie!

Opatrně, jako vídal v detektivních filmech, se přikradl na konec té zadní ulice. Auto tam pořád stálo a ti vevnitř nejspíš pokračovali v činnosti.

Čas pomalu ubíhal a s každou minutou byl víc rozčílený. A co když to nejsou zloději? Třeba jen něco stěhují, aby to bylo hotové, až se všichni vrátí z prázdnin? Jsou domluvení… Ale proč tedy stěhují zadem? Myšlenky se mu křížily a napětí narůstalo.

Konečně se na kraji ulice objevila dvě blikající policejní auta. Oddychl si.

Všechno se odehrávalo jako ve zrychleném filmu, ze dvou aut vyskákali chlapi v maskovacích uniformách, v kuklách, prostě přepadové komando jako v těch nejdivočejších amerických filmech. Jenže tady to bylo doopravdy.

Z megafonu se ozvalo tak hlasitě, že bylo zřetelně slyšet každé slovo:

„Policie. Jménem zákona! Vyjděte ven s rukama nad hlavou!“

Zevnitř se neozvala žádná odpověď. Jen nejisté a netrpělivé ticho.

„Opakuji výzvu. Jste obklíčení, nemáte žádnou šanci uniknout. Vyjděte ven s rukama nad hlavou.“

Dva zakuklenci obsadili auto, naplněné věcmi z domu.

Něco takového Pavel doposud nikdy neviděl. Najednou byl při tom a svým způsobem i trochu účastníkem. Nikdo mu to nebude věřit!

Už se chystal, že dojde až k zasahujícím policistům a slušně se představí, že je to on, ten Kašpar, co si všiml, že se děje něco nezvyklého, a zatelefonoval.

Jenže nastal zlom. Dva z policistů přeskočili plot a mezi sklánějícími se větvemi staré meruňky se přiblížili asi až k zadním dveřím domu.

Znovu se ozval pokřik, který muselo být slyšet až někde v údolí u potoka.

„Policie! Okamžitě vyjděte a vzdejte se. Ruce nad hlavou…!“

A v tu chvíli, když měl Pavel nakročeno, ozvaly se dva výstřely.

Co se to děje? Kdo střílel? Ti zloději, co se zabarikádovali vevnitř? Copak si mohou myslet, že uniknou? Zbláznili se? Takové přesile?

Vyšel o kousek dál do ulice, ale stále se snažil krčit za sloupkem, kde vedly nějaké dráty, možná elektřina, možná jen telefon. Díval se upřeně dopředu a hltal, co se děje na zahrádce. A vtom ucítil něco studeného za krkem.

„Neotáčej se, nebo to stisknu!“

Chvíli netušil, co se děje. Ti zloději jsou přece vevnitř!

„Beru tě jako rukojmí, tak žádné kraviny. Můžu tě okamžitě odbouchnout, když se pokusíš utíkat! Nám na ničem nezáleží, stejně si půjdeme sednout, tak je jedno, jestli na pět, nebo na deset let!“

Začalo mu to docházet a cítil, jak mu po zádech stéká studený pot.

„Co chcete?“

„Půjdeš přede mnou, pěkně pomalu, až k těm poldům, jasné?“

Bylo to jasné. Ani v tu chvíli nedokázal říct, jestli má strach. Zřejmě zapracoval pud sebezáchovy.

Že by o něm věděli? Že na ně zavolal policii? A vůbec… to přece nemůže být jeden z těch chlápků, co nosili věci zevnitř! Tohle je někdo jiný! Nějaký komplic, kterého si zevnitř zavolali, anebo někdo, kdo s nimi přijel až sem a teď tu někde čekal, až bude hotovo!

Možná to je šofér od toho auta!

V hlavě měl Pavel jasno. Uvědomoval si, že nesmí udělat chybu, že ten člověk za ním by mohl splnit, čím vyhrožoval.

Bojí se smrti? Asi ne. V hlavě mu zase bloudily splašené myšlenky. Udělal pomalu krok, jak mu ten za ním nařídil.

Našlapoval opatrně, cítil pořád něco kovového a studeného za hlavou a vnímal i zrychlený dech. Unesou ho? A co s ním pak udělají?

Bouřkové mraky se pomalu rozplynuly, zdálo se, že bouřka se odstěhovala někam jinam, ukázalo se opět sluníčko a pražilo dál.

Krůček za krůčkem se blížili ke dvěma policejním autům. Už je policajti spatřili. Míří zbraně proti nim. I proti Pavlovi.

„Pusťte nás a já vám nechám toho kluka,“ začal vyjednávat ten za ním, kterému neviděl do obličeje.

„Ne. Vy ho okamžitě pustíte a vzdáte se!“

„Vezmu si vaše auto a kluka s sebou,“ trval na svém chlap na ním.

„Odhoďte zbraň!“ zavelel jeden z policistů v maskáčích.

Kovový tlak povolil, vypadalo to, že ten za ním zvedl zbraň a třeskl výstřel. A hned vzápětí se ozval další výstřel a Pavel uslyšel, jak za ním padlo něčí tělo. Ještě si netroufal otočit hlavu, ale vmžiku u něho byl jeden z maskáčů a uchopil ho do náruče, zvedl na ramena a donesl k autu. Musel mít sakramentskou sílu, když ho nesl jako pytel s cementem!

„Tak co, jak je?“

Pavel se rozhlédl kolem sebe a konečně vydechl.

„Já nevím. Asi dobře.“

„Tak prima. Co jsi tady dělal, člověče? Málem jsi přišel o život!“

Pavel pokrčil rameny. Něco takového si stále ještě neuvědomoval. A tak jen nesmyslně mávl rukou.

„To nic… Já jsem Pavel Kašpar, víte. Jak jsem volal…“

Možná tu informaci ani nikdo nezaregistroval, nebyl na ni čas. Akce probíhala dál a tohle byl jen detail.

„Zůstaň stát tady a nikam se odtud nevzdaluj, nikam nechoď!“ nařídil mu maskáč, který byl asi z těch všech maskáčů nejvyšší šarže.

Když se Pavel konečně otočil zpátky, viděl, jak nakládají nějakého člověka na nosítka, jak mu dávají obvaz.

To byl únosce! Postřelili ho a teď ho povezou do vězeňské nemocnice, aby ho tam ošetřili, anebo někam, co je odtud nejblíže? Do obyčejné nemocnice nebo na středisko?

A kdyby policajti nezasáhli, zastřelil by jeho? Nebo jen tak vyhrožoval?

Teprve teď se mu roztřásla kolena. Všechno se přihodilo tak rychle!

Najednou se ozvala rána, asi vyrazili dveře do domu, ozvaly se ještě asi dva nebo tři tlumené výstřely a pak to na chvíli všechno ztichlo. Snad i ptáci ve větvích na meruňce přestali cvrlikat.

A pak z domu vyšli tři maskáči a vedli dva chlápky. Jeden měl na sobě červené triko a bekovku, to byl ten, co dával věci přes plot. A toho druhého Pavel předtím pořádně neviděl.

Měli už ruce spoutané za zády. Akce skončila.

„Pojedeš s námi, musí si s tebou promluvit náš psycholog, jestli jsi v pořádku,“ řekl velitel maskáčů a posadil Pavla do policejního auta, které začalo opět blikat a vyjelo. „Neboj se, budeš brzo doma, dovezeme tě.“

A Pavlem se rozlila zvláštní neznámá únava. Napětí povolilo.

„A jak dlouho to bude trvat?“ zeptal se. „Musím se vrátit domů, aby naši neměli starost!“

„Neboj se, zařídíme to,“ řekl maskáč na předním sedadle. „Prožil jsi velkou zátěž a naší povinností je zjistit, jestli jsi v pořádku.“

„Mně nic není,“ reagoval okamžitě Pavel. Vrtalo mu v hlavě, co vlastně má rodičům říct. Vrátí se z práce, nenajdou ho a nikdo nebude vědět, co je s ním.

„Až dojedeme, napíšeš adresu a hlídka tam zajede, neboj se. A když bude všechno v pořádku, budeš také brzy doma.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

1. ČÁST

1