Håkan Nesser

ŽENA S MATEŘSKÝM ZNAMÉNKEM

(ukážka)

Originální název: Kvinna med födelsemärke,

vydáno u ScandBook AB, Falun 2003

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.facebook.com/moba.cz

© Håkan Nesser, 1996

First published by Albert Bonnier Förlag, Stockholm, Sweden

Published in the Czech language by arrangement with Bonnier Group Agency, Stockholm, Sweden

© Obálka Martina Černá 2014

Translation © Helena Matochová 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6172-7

Sanně a Johannesovi

Pak existují samozřejmě určité činy, které nemůžeme nikdy nechat za sebou ani se z nich vykoupit.

Dokonce se za ně omluvit.

W. Klimke, terapeut

I

23. prosince – 14. ledna

1

Třásla se zimou.

Jinak začal den slibně, mírně sněžilo, ale kolem oběda silný vítr proměnil srážky v úhlopříčný štiplavý déšť toho nejhoršího druhu. Pronikal až do morku kostí, stánkaři dole v přístavu museli zavřít o hodinu dříve, než měli ve zvyku, a v hospodě u Zimmermanna se vypilo přibližně třikrát více grogů než za běžného prosincového dne.

A k dovršení všeho byl hřbitov obrácený k jihozápadu. Ležel na mírně zvlněném svahu bez stromů a byl zcela vydán napospas všemožným vichrům a nečasům, a když její skupinka konečně dorazila až k čerstvě vykopanému bahnitému hrobu, probleskla jí hlavou divná myšlenka.

Aspoň tam dole je závětří. Tam v hrobě člověk nemusí snášet fujavici a tenhle zatracený déšť. Vždycky se něco najde. Všechno má světlou stránku.

Kněz popotahoval nosem a jeho přísedící – nebo jak by se měl správně titulovat – zápolil s deštníkem. Snažil se pod něj dostat sebe i velebníčka, jenže poryvy větru byly vrtošivé a správný úhel se z vteřiny na vteřinu měnil. Nosiči zabořili podpatky do mokrého bláta a začali spouštět rakev. Její kytice na víku už vypadala dost zdemolovaně. Jako rozvařená zelenina, tak nějak. Jeden z chlapů uklouzl, ale rychle zase našel rovnováhu. Kněz se vysmrkal a začal předčítat liturgii. Přísedící se hmoždil s lopatou. Déšť sílil.

Tohle je typické. Nemohla na to nemyslet, když si mnula ruce v kapsách pláště a podupávala nohama, aby se zahřála.

Naprosto typické. Obřad stejně nepovedený a nedůstojný jako celý její život. Ani slušný pohřeb jí nedopřejí. Den před Štědrým dnem. Trošku modrého nebe, nebo kdyby aspoň vydržel ten sníh… byl by to takový problém? Chtěla by toho tak moc?

Samozřejmě že chtěla. Vždyť život její matky byl lemován porážkami a ošklivými nezdary, tohle je vlastně přesně v jejím stylu a podle očekávání, a najednou si uvědomila, že se musí kousat do rtu, aby se nerozplakala.

Takže naprosto správný a logický konec. Celou dobu ve stejném duchu. A neplakat. Aspoň zatím.

Z nějakého zpropadeného a nezbadatelného důvodu ji o to žádala. Neplač! Hlavně mi nesmíš na pohřbu posmrkávat. Slzy nikdy ničemu nepomůžou, věř mi, svého času jsem jich nabulela potoky. Ne, dcero, jednej! Proveď něco velkolepého, čemu bych mohla z nebe tleskat.

Při těch slovech jí matka svírala dlaň svraskalýma bezmocnýma rukama. Upírala na ni rozpraskané oči a ona pochopila, že teď výjimečně hovoří vážně. Výjimečně od ní matka něco chce, už bylo načase, a vyjádřila to dost zmateně, ale přesto nemohlo být pochyb, jak to myslela. Anebo ano?

Půl hodiny nato byla mrtvá.

Udělej něco, dcero! Jednej!

Kněz se odmlčel. Díval se na ni zpod okraje deštníku, z nějž crčela voda, a ona pochopila, že i on od ní něco očekává. Ale co? Těžko říct. Pohřbu se účastnila podruhé v životě – poprvé jí bylo osm nebo devět a to, že u toho taky bude, si vymohla matka. Opatrně udělala krok vpřed. Zastavila se v bezpečné vzdálenosti, aby ke všem trapasům nepřidala další a nesklouzla taky do hrobu. Sklonila hlavu a zavřela oči. Zkřížila ruce.

Oni si vážně myslí, že se modlím, došlo jí. Nebo to aspoň předstírají. Ahoj, mami! Spolehni se na mě. Vím, co mám dělat. Budou tě tam nahoře u andělíčků bolet ruce.

A byl konec. Kněz i přísedící jí podali studenou mokrou ruku a o deset minut později už stála pod děravou střechou autobusové zastávky a toužila po teplé koupeli a velké sklenici červeného.

Nebo koňaku. Nebo obojího.

Jeden truchlící, pomyslela si. Na pohřbu mé matky čítal zástup truchlících jednu osobu. Mě. Tak to bychom měli.

Ale chovám naději, že ještě budou truchlit jiní.

To neznělo vůbec špatně, a jak se tak potýkala se zimou, mokrem a potlačovaným pláčem, ta slova v ní zažehla drobný plamínek. Jako by v ní konečně vzplálo něco hořlavého a začalo pomalu rozehřívat všechno zmrzlé a ztvrdlé harampádí v duši.

Byl to přímo oheň, už brzy se uchytí a v jeho plamenech se budou škvířit a dusit jiní… Mnozí se budou děsit toho moře hněvu, jež je obchvátí, až nadejde čas, a přivede je k zhoubě!

Téhle myšlence se taky usmála. Nejspíš to někde četla, anebo je to tím, co o ní tvrdil její úplně první milenec. Že má buňky. Jakýsi smysl pro poezii a výstižnost.

Pro pravdu a útrpnost. Nebo spíš utrpení – ano, to zní rozhodně líp. Trpěla, to tedy ano. Sice v tom nedosáhla takové dokonalosti jako matka, ale taky si vybrala svůj podíl. Bohatě.

Je mi zima, pomyslela si. Tak už konečně přijeď, autobuse blbej!

Ale autobusu to trvalo. Všechno nějak trvalo a najednou, jak tak podupávala v té houstnoucí tmě a pochybném závětří, uvědomila si, že přesně takhle vypadá její život. Že tohle ho přímo symbolizuje, když se to vezme kolem a kolem.

Čekání na něco, co nikdy nepřijde. Na autobus. Na dobrého chlapa. Na pořádnou práci.

Na šanci. Na jedinou pitomou šanci dělat v životě něco rozumného.

Čekání ve tmě, vichru a dešti. A teď už je pozdě.

Je jí dvacet devět let a už je pozdě.

Já a moje matka, pomyslela si. Jedna truchlící u hrobu. Jedna v něm. Klidně jsme si mohly prohodit místo. Nebo si lehnout vedle sebe. Nikdo by nic nenamítal. Ledaže…

A vtom v ní znovu odhodlaně vyskočil plamínek a zničehonic v ní všechno narostlo a naplnilo ji teplem. Silným, téměř smyslným teplem, a ona se uprostřed všeho zmaru usmála a zastrčila ruce hlouběji do kapes pláště. Vrhla poslední pohled k táhlé zatáčce, na níž nebylo ani vidu po světlech vozidla. Pak se obrátila ke všemu zády a zamířila do vesnice.

2

Přišly a odešly Vánoce.

Přišel a odešel Nový rok. Déšť střídal déšť a olověně šedé dny splývaly do monotónní lhostejnosti. Vypršela jí neschopenka, převzal ji úřad práce. Rozdíl byl nepatrný. Neschopná čeho? Bez jaké práce?

Telefon měla odpojený. Když jí v říjnu oznámili tu zprávu, schválně nezaplatila účet, a teď tedy zareagovali. Mlýny melou.

Bylo to fajn. Teď už nemusela lidi nejen potkávat, ale ani poslouchat. Pokud jich vůbec kdy musela snášet nějak mnoho. Postupem času jich nesporně ubylo. Za čtrnáct dní od pohřbu mluvila suma sumárum se dvěma známými. S Heinzim a Gergilsem, oba potkala čirou náhodou na náměstí a oba se do půl minuty pokusili od ní něco vysomrovat. Heroin nebo trávu, nebo aspoň flašku vína – no tak, ze starého kamarádství. Co takhle sprchu a pak si zašukat?

Takhle daleko zašel jenom Gergils a ona si chviličku pohrávala s myšlenkou, že mu půl hodiny dá. Jen tak pro potěšení a taky proto, aby ho stáhla s sebou.

Jenže by samozřejmě nic nezaručovalo, že to vyjde. Naopak. Šance byly malé. Tohle se nedá chytit jenom tak, navzdory všemu, co se povídá, to jí doktoři dokonce zdůraznili, ale každopádně ho nakonec odbyla. A přitom kdekdo ustojí i mnohem rizikovější chování než ona.

Rizikové chování? To je teda výraz. Copak celý její život není jedno dlouhé riskování, sakra? Asi je to tak, jak před spoustou let říkal Lennie: Kdo se narodil na okraji žumpy, ten do ní čas od času zahučí. Na tom není nic nenormálního. Hlavně pak zase vylézt.

A potom už to najednou nešlo. Vylézt. Zůstala ležet ve sračkách a zbytek byl samozřejmě jenom otázkou času.

Ale to je všechno stará písnička. Obehraná, rozvrzaná a odvržená. Říjen leccos změnil. Smrt matky to dokonala.

Nebo spíš matčino vyprávění. To, které z ní týden předtím, než nadešla její hodinka, vypadlo jako třicet let starý potracený plod. Ano, jestliže ji ta říjnová zpráva přiměla stáhnout se do samoty, pak matčin příběh se postaral o zbytek. Dal jí sílu a odhodlání. Najednou šlo něco snáze. Zcela určitě poprvé v jejím zpackaném životě. Narostla v ní vůle a rozhodnost, její drogová závislost odezněla a tak nějak trapně odumřela sama od sebe, aniž by se ona musela sebeméně snažit. Už nebrala nic tvrdého. Tu a tam trochu hašiše nebo vínka, víc ne, ale hlavně – skoncovala s pitomou a bezútěšnou společností svých sousedů z okraje žumpy. Zbavila se jich snáze, než očekávala, vlastně stejně snadno jako drog, jedno vedlo přirozeně k druhému. Možná je nakonec pravda, co do ní celé roky hustili různí žvanilové a kurátoři: záleží na vnitřní síle. Na té a na ničem jiném.

Tedy na odvaze a odhodlání.

A na úkolu, dodala k tomu.

Úkolu? V tomhle určitě neměla jasno hned od začátku, vyplynulo to až časem. Nedovedla určit jeho pravou povahu ani říct, odkud se vlastně vzal. Rozhodla o tom matka, nebo ona sama? Ne že by na tom nějak záleželo, ale stejně by bylo zajímavé se nad tím zamyslet.

Nad původem, odpovědností a podobně. Nad pomstou a důležitostí nápravy věcí. To, že matka měla našetřeno 10 000 guldenů, pro ni bylo samozřejmě překvapením a pomocnou rukou. Taková hezká kulatá sumička se určitě bude jednou hodit.

Vlastně už se hodila. 12. ledna utratila 2000, ale nebyly to vyhozené peníze. V nočním stolku měla seznam jmen, adres a dalších údajů. Měla zbraň a v Maardamu na ni čekal zařízený pokoj. Co víc si přát?

Aby si uchovala odvahu? Odhodlání? Kapičku štěstí?

Večer předtím, než odcestovala, se pomodlila k blíže neurčenému božstvu, aby při ní stálo a dalo, ať se ta přání vyplní, a když zhasla noční lampičku, měla silný pocit, že jen máloco na tomto světě jí může nastrčit do cesty překážku.

Nejspíš vůbec nic. Té noci usnula schoulená do polohy plodu, v teple a s úsměvem, a věděla, že si ještě v životě nepřipadala tak nezranitelná.

3

S hledáním pokoje se příliš nenamáhala. Zkrátka odpověděla na inzerát v Neuwe Blatt – ale když si potom přišla místnost prohlédnout, pochopila, že si mohla sotva přát něco lepšího.

Paní Klausnerová ovdověla předčasně – v rozkvětu středního věku a na úsvitu osmdesátých let – ale místo aby svou okouzlující zařízenou patrovou vilu ve čtvrti Deijkstraa prodala, nechala ji přebudovat, aby vyhovovala novým podmínkám, jež nastaly po majorově náhlém a nečekaném infarktu. Pro sebe si nechala přízemí, zahradu, dvě kočky a čtyři tisíce knih. Patro, tedy někdejší dětské pokoje a místnosti pro hosty, se proměnilo v garsonky pro nájemníky – celkem čtyři, všechny s tekoucí vodou a určitými možnostmi vaření. A se společnými sprchami a záchodem na chodbě. Schody nahoru byly opatřeny samostatným vchodem, který se nacházel v průčelí domu, bezpečně daleko od ložnice paní Klausnerové, a ačkoliv samozřejmě byla trochu nervózní, když to měla všechno spustit, brzy si mohla blahopřát ke zdařilému uspořádání. Pronajímala pokoje jen osamělým ženám a vždy nejdéle na půl roku dopředu. Většinou studentkám v posledních semestrech právnické či lékařské fakulty, které potřebovaly klid a ticho na učení. Anebo zdravotním sestrám, které se účastnily několikaměsíčního nástavbového kurzu na Všeobecné škole. V létě mívala ve dvou či více pokojích prázdno, ale příjmy ze zimního pololetí jí přesto vždy vystačily k uspokojení všech jejích potřeb. Major Klausner by proti těmto novotám nic nenamítal, to věděla, a občas, když stávala frontu ve Spaarkasse, aby si uložila nájemné na účet, se jí zdálo, že na ni manžel shora z věčných bojišť povzbudivě kývá.

Nová nájemnice dorazila v neděli 14. ledna, jak bylo domluveno, tedy večer předtím, než měla nastoupit do tříměsíčního kurzu účetnictví na Alžbětině institutu. Zaplatila na šest týdnů dopředu a po nezbytných instrukcích (podaných v přátelském duchu za necelých deset minut) obsadila červený pokoj. Paní Klausnerová věděla, jak je důležité respektovat soukromí nájemnic – dokud měla klid na čtení a spánek a nevjížděla si s nimi do vlasů, neměla sebemenší důvod plést se do jejich záležitostí. Vše vycházelo z nepsané vzájemné úcty a dosud – za třináct let v branži – ji nepostihla vážnější zklamání či nezdary.

Lidé jsou dobří, říkávala si. Jak se chováme ke svým bližním, tak se oni chovají k nám.

Nad dřezem v kuchyňském koutě viselo zrcadlo, a když si vybalila tašky, na chvíli se před ním zastavila a prohlížela si svůj nový obličej.

Změn bylo málo, výsledek však téměř bral dech. S nakrátko ostříhanými, nahnědo obarvenými vlasy, nenalíčená a s kulatými kovovými brýlemi vypadala náhle jako knihovnice nebo znuděná učitelka výtvarné výchovy. Nikdo by ji nepoznal a na okamžik – jak na sebe tak dělala obličeje a zkoušela různé úhly – se jí zazdálo, že je opravdu někým jiným. Nový vzhled, nové jméno. Nové město a úkol, který by před půlrokem považovala za bláznovství nebo špatný vtip.

Ale teď byla tady. Zkusila ještě jednou – naposledy? – zapátrat v mysli, zda najde nějaké pochyby či rozpolcenost, ale ať se ve své duši vrtala sebevíc, narážela všude jen na skálu. Na pevné a nepoddajné podloží. Pochopila, že nadešel čas začít.

Doopravdy začít. Seznam měla ve všech ohledech úplný, a přestože tři měsíce mohou být pořádně dlouhá doba, neměla samozřejmě důvod odkládat start. Naopak: každé jméno si žádalo důkladné plánování, své vlastní specifické zacházení, a je lepší s rozvahou využívat času než se ke konci stresovat. Jakmile to spustí, jakmile všem dojde, oč tu běží, bude se muset připravit na obtíže. Na upřenou pozornost ze všech stran – od veřejnosti, policie, protivníků.

Jinak by to ani nešlo. Podmínky jsou, jaké jsou.

Ale už teď věděla, že ani tohle jí nebude dělat starosti. Přinejmenším žádné nepřekonatelné, a jak tak onoho prvního večera ležela na posteli a prohlížela si zbraň, věděla, že díky nadcházejícím výzvám bude pokušení ještě o něco silnější.

Žhavější a krásnější.

Jsem šílená, pomyslela si. Naprosto a nezvratně šílená.

Ale bylo to smělé a neodolatelné šílenství. Kdo by jí mohl co vyčítat?

Pročetla si jména. Prostudovala jedno po druhém. Už se rozhodla, kdo bude první, ale teď předstírala, že si to ještě znovu promýšlí.

Pak si spokojeně povzdechla a dvakrát ho červeně zakroužkovala. Zapálila si cigaretu a začala si procházet scénář.

II

18. – 19. ledna

4

Ryszard Malik rozhodně nemíval ve zvyku dávat si před jídlem dvě pořádné sklenky whisky, ale tentokrát k tomu měl důvod.

Vlastně hned dva. Po intenzivním dvouhodinovém telefonickém jednání dnes odpoledne definitivně krachla smlouva s Winklery, a když konečně odešel z kanceláře, ukázalo se, že náhlé ochlazení proměnilo zmoklé ulice v čiré namydlené kluziště. Což by samozřejmě nepředstavovalo žádný problém, kdyby to záviselo jen na něm – řídil už přes třicet let bez poskvrnky a nezažil dnes náledí poprvé – jenže nebyl na silnici sám. Ve směru z centra k vilovým čtvrtím ještě panovala špička a těsně před kruhovým objezdem na Hagmaarově aleji to přišlo. Bílý mercedes se švýcarskou značkou jel moc rychle a narazil zezadu do jeho renaulta. Malik v duchu zaklel, rozepnul si bezpečnostní pás, vylezl z auta, aby zjistil rozsah škod, a dal se do vyjednávání. Pravé zadní světlo vytlučené, značně prohnutý nárazník a dvě zřetelné rýhy v laku. Pár škrobených omluv, pár mdlých zdvořilostí, výměna vizitek a pojišťoven, to si všechno vyžádalo svůj čas, a tak mohl pokračovat v přerušené cestě domů až za čtyřicet minut.

Malik nerad chodil domů pozdě. Manželka sice málokdy mívala večeři hotovou dřív než v sedm, ale hodinky nebo ještě lépe hodinky a půl v pracovně s novinami a whisky se vzdával jen s velikým sebezapřením.

Postupem let se z toho stal zvyk a tak trochu nevyhnutelnost. Jakási přetlaková komora mezi prací a manželkou, která čím dál více získávala na hodnotě sama o sobě.

Dnes mu z ní zbyla jen čtvrthodinka. A aby si aspoň nějak vynahradil tu ztrátu kýžených minut a zadního světla, nechal noviny ležet a upřel všechnu pozornost k whisky.

No dobře, všechnu ne. Ještě tu byl ten telefonát. Co to sakra mělo znamenat? The Rise and Fall of Flingel Blunt. Co má hergot za smysl volat lidem a pouštět jim do sluchátka starou písničku z šedesátých let? Pořád dokola.

Nebo aspoň jednou denně. Dvakrát to zvedla Ilsa, jednou on sám. Začalo to předevčírem. Neřekl jí, že volali i včera večer… není třeba ji zbytečně znepokojovat. Není třeba jí prozrazovat, že tu melodii zná.

Dost raná šedesátá léta, jestli ho neklame paměť. The Shadows. Šedesát čtyři nebo šedesát pět, tak nějak. To je fuk, otázka samozřejmě zní, co to krucifix znamená, pokud to vůbec něco znamená. A kdo za tím vězí. Možná jenom nějaký blázen, nějaký nezaměstnaný cvok, co nemá nic lepšího na práci než volat slušným lidem a dělat si z nich srandu.

Nejspíš v tom nic víc nebude. Samozřejmě se dalo uvažovat o tom, že by se obrátil na policii, kdyby to pokračovalo, nebo prostě něco udělal, ale zatím ho to jenom dráždilo a nic víc. Což mu zrovna dnes bohatě stačilo.

A pain in the ass, jak by to vyjádřil Wolff. Rýha v laku a rozbité zadní světlo.

Už volá manželka. Večeře bude asi na stole. Povzdechl si. Dopil whisky a odešel z pracovny.

„Není proč se rozčilovat.“

„Já se nerozčiluju.“

„Výborně.“

„Ty si pořád myslíš, že se rozčiluju. Vůbec nerozumíš ženským.“

„No dobře. Budeme mluvit o něčem jiném. Ta omáčka není špatná. Kde jsi ji sehnala?“

„Dala jsem tam trochu madeiry. Už jsi ji měl padesátkrát. Dneska jsem poslouchala déle.“

„Aha?“

„Aspoň minutu. Nic jiného se neozvalo.“

„Jako třeba co?“

„Jako třeba co? No přece hlas. Lidé, kteří telefonují, chtějí většinou něco říct.“

„Určitě to má přirozené vysvětlení.“

„Hm. Například jaké? Kdo by do telefonu pořád jenom pouštěl hudbu?“

Malik si zhluboka lokl vína a zamyslel se.

„No,“ řekl. „Třeba nějaká nová rozhlasová stanice.“

„Větší blbost jsem ještě neslyšela.“

Povzdechl si.

„Jsi si jistá, že to byla poprvé i podruhé stejná melodie?“

Zaváhala. Promnula si ukazováčkem spánek jako pokaždé, když se schylovalo k záchvatu migrény.

„Myslím, že jo. Poprvé jsem to položila hned po pár vteřinách. To už jsem ti přece říkala.“

„Nelam si s tím hlavu. Je to určitě jenom omyl.“

„Omyl? Jak by to mohl být omyl?“

Drž hubu, pomyslel si. Neodmlouvej, nebo ti tu sklenici hodím do ksichtu.

„Já nevím,“ řekl. „Už o tom nemluvme. Měl jsem dneska menší nehodu.“

„Nehodu?“

„Nic vážného. Jenom do mě vrazili zezadu.“

„Panebože. Proč jsi nic neřekl?“

„Byla to prkotina. Nestojí to za řeč.“

„Nestojí to za řeč? To říkáš vždycky. O čem se teda máme bavit, mohl bys mi to prozradit? Záhadné telefonáty, ty budeme ignorovat. Ty se vybouráš s autem a ani ti nestojí za to zmínit se o tom manželce… To jsi celý ty. Byl bys nejradši, kdybychom tu celé večery mlčeli. To by se ti líbilo. Klid a ticho. Se mnou už vůbec nemá cenu mluvit.“

„To jsou kecy. Nebuď směšná.“

„Možná to spolu souvisí?“

„Souvisí? Co s čím sakra souvisí?“

„Přece ty telefonáty s tou havárkou. Napsal sis, doufám, číslo toho auta?“

Panebože, pomyslel si Malik a kopl do sebe zbytek vína. Ona není normální. Je úplně paranoidní. Není divu, že se jí v hotelu chtěli zbavit.

„Ozval se ti Jacob?“ zkusil to, ale okamžitě pochopil, že šlápl vedle.

„Už dva týdny ne. Je celý po tobě, nikdy ho ani nenapadne zavolat. Pokud zrovna nepotřebuje peníze.“

Bodejť, pomyslel si Malik a zadoufal, že jeho pochmurný vnitřní úsměv neprosvitl až na povrch. On sám mluvil se synem za poslední dny hned dvakrát – aniž by musel vypláznout jediný gulden. A i když by to nikdy nepřiznal, vnímal synův pasivní odstup od matky jako známku pevného duševního zdraví a zcela přirozeného vývinu.

„Jo jo,“ řekl a utřel si rty ubrouskem. „Mládež je mládež. Není dneska něco v televizi?“

Když telefon zazvonil počtvrté, mohl si blahopřát, že ho zvedl sám. Ilsa seděla u maďarského celovečerního filmu na čtyřce, takže mohl v ložnici velmi nevybíravým výrazivem poslat anonymního rušitele do prdele, aniž by ho poslouchala nebo vytušila, o co jde. Nejprve konstatoval, že se jedná opravdu o skladbu The Rise and Fall of Flingel Blunt, pak půl minuty poslouchal, pronesl pár výhrůžek, které se nedaly špatně vyložit, a zavěsil.

Zda na druhém konci opravdu někdo poslouchal, to se mu však nepodařilo nijak zjistit.

Možná tam někdo byl. Možná ne.

Já tu písničku znám, pomyslel si pak, ale bylo to jen slabé prchavé tušení, které nevyvolalo z jeho drobet přetaženého mozku vůbec žádné vzpomínky.

„Kdo to byl?“ zeptala se manželka, když se znovu svalil na pohovku v obýváku.

„Jacob,“ zalhal. „Pozdravuje tě a nechtěl půjčit ani pětník.“

5

V pátek se zastavil ve Willieho servisu, aby se domluvil na opravě. Oproti skálopevnému ujištění, že do večera to bude hotové, tam vůz zanechal a došel do kanceláře pěšky. Dorazil se čtvrthodinovým zpožděním a Wolff už byl pryč – prý na jednání o smlouvě s nově otevřenou fastfoodovou restaurací. Posadil se k psacímu stolu a pustil se do dnešní pošty, která mu byla péčí slečny deWiijsové právě doručena. Jako obvykle šlo většinou o stížnosti na to nebo ono, potvrzení smluv a dohod, které už byly uzavřeny telefonicky nebo faxem, a po deseti minutách se přistihl, že si brouká tu zatracenou melodii.

Naštvaně toho nechal. Zašel raději ke slečně deWiijsové na kávu a zapředl s ní rozhovor o počasí a podnebí, jenž se však brzy stočil na čtyřnohé mazlíčky. Jednak na kočky všeobecně, jednak, a to především, na siamku Melisandu de laCroix slečny deWiijsové. Navzdory pravidelnému užívání antikoncepčních pilulek a přesto, že se ona křehká samička téměř nikdy neodvažovala vystrčit čenich ze dveří, vykazovala již několik týdnů čím dál zřetelnější známky těhotenství.

V celé čtvrti, kde slečna deWiijsová bydlela, žila pouze jedna další kočkovitá šelma – prošedivělý a vyhublý pouliční kocour, o kterého, pokud bylo slečně deWiijsové známo, se starala jedna rodina kurdských imigrantů, avšak veškerou denní i noční dobu, kdy nespalo, pobývalo zvíře nejraději venku. Alespoň za slušných povětrnostních podmínek. Jak došlo k tomu, že zavětřil plachou Melisandu de laCroix, to byla přinejmenším záhada.

Záhada a nepříjemnost. Ale slečna deWiijsová samozřejmě ještě nebyla u veterináře a nemá to potvrzené. Všechno však zcela bezpochyby nasvědčuje jedinému. Jak řečeno a bohužel.

Malik měl kočky rád. Kdysi mívali dvě, ale Ilsa je špatně snášela, zvláště samičku, a poté, co vyšlo najevo, že Jacob je alergický na srst, zbavili se jich pomocí dvou racionálních a zaručeně bezbolestných injekcí.

Měl rád i slečnu deWiijsovou. Vyzařovala takové líné ženské teplo, které se s postupem let naučil oceňovat. Nikdy ho nepřestalo udivovat, že ji chlapi nechali nejen neprovdanou, ale i nedotčenou. Nebo alespoň nic nesvědčilo o opaku a zdálo se, že už to tak zůstane. Na příští květen připadaly její čtyřicátiny a Malik s Wolffem už začínali uvažovat, jak je co nejvhodněji oslavit. Takový den samozřejmě nesměl projít bez povšimnutí. Slečna deWiijsová u nich pracovala přes deset let a Malik i Wolff věděli, že je pro přežití firmy patrně důležitější než oni sami.

„Co chcete dělat, pokud to tak opravdu je?“ zeptal se.

Slečna deWiijsová pokrčila rameny a pod svetrem se jí zhoupla těžká prsa.

„Dělat?“ řekla. „Nemůžu dělat nic jiného než dát průchod přírodě. A doufat, že jich nebude moc. O siamky je ostatně zájem, dokonce i o poloviční.“

Malik přikývl a dopil kávu. Sepjal ruce za krkem a chvíli přemýšlel, kolik mu dnes ještě zbývá práce.

„Zajedu si do Schaaltze,“ rozhodl. „Vyřiďte Wolffovi, že se vrátím po obědě.“

Teprve ve výtahu si uvědomil, že nemá auto. V duchu seslal pár kleteb na svou roztržitost a chvíli uvažoval, že se zase vrátí nahoru. Ale pak si vzpomněl, že se tam dá dojet i autobusem. Už dávno neměl ve zvyku používat hromadnou dopravu, ale věděl, že Nielsen a Vermeer občas přijíždějí ze Schaaltze třiadvacítkou, a když to jede jedním směrem, tak opačným snad taky.

Zastávka ležela až u nákupního centra a pošty a zhruba v půli cesty se ho zmocnil neodbytný pocit, že ho někdo stopuje.

Nebo aspoň pozoruje. Prudce se zastavil a rozhlédl se. Na chodnících se to lidmi zrovna nehemžilo, ale přesto jich bylo dost na to, aby nedovedl rozeznat či určit někoho, kdo se chová podivně. Chvíli nad tím dumal a pak se vydal dál k zastávce. Možná se mu to jenom zdálo, a navíc je asi chytřejší nedávat nijak výrazně najevo, že něco vytušil. Rychle o tom sám sebe přesvědčil, zvolnil krok a snažil se zbystřit pozornost.

Zároveň byl zmatený sám ze sebe a z toho, jak rychle a přirozeně se s tím pocitem a podezřením smířil. Jako by to zažíval dnes a denně.

Proč by ho u všech všudy někdo sledoval? Ryszarda Malika? Koho by sakra jeho všední a nicneříkající osoba mohla zajímat?

Zavrtěl hlavou a zabořil ruce do kapes kabátu.

Co je to za pitomou představu? To ho asi Ilsa nakazila těmi svými bláznivinami, tak to určitě bude!

Ale stejně… stejně ho neopouštělo to vědomí. Nebo aspoň pocit. Někdo za ním je. Blízko. Někdo hlídá jeho kroky. Možná jsem někoho potkal, napadlo ho, a on pak udělal čelem vzad a jde s odstupem deseti metrů za mnou, takového manévru bych si nějakým temným intuitivním způsobem všiml… anebo byl někdo už dole ve vchodu, než jsem vyšel na ulici? Nečekal na mě někdo? Krucinál, něco tam bylo.

Došel k zastávce a zůstal stát. Autobus zjevně právě odjel, protože tu nikdo jiný nečekal. Zacouval do budky a začal kradmo pokukovat po kolemjdoucích. Někteří kráčeli rychle a cílevědomě, jiní pomaleji. Tu a tam se někdo zastavil. Stoupl si vedle něj do relativního závětří a čekal na autobus. Stál napůl vstřícně a napůl odtažitě, jako to dělávají lidé, kteří se neznají, ale mají společnou cestu. Mladík s černožlutě pruhovanou šálou, která sahala málem až na zem. Dvě stařeny v prošoupaných bundách s igelitkami v rukou. O něco mladší žena s modrým baretem a tenkou koženou aktovkou. Chlapec na prahu puberty, který měl nějaký tik v obličeji a neustále se škrábal na tříslech, aniž by vytahoval ruce z kapes.

Nikdo z nich nebyl věrohodným kandidátem, to si musel přiznat, nikdo. Když přijel autobus, nastoupili do něj všichni kromě jedné z těch stařen. Malik pustil ostatní před sebe, nezkušenými prsty zaplatil a pak se protlačil na místo úplně vzadu.

Abych neměl nikoho za zády, zdůvodnil si to v duchu.

Během jízdy, která trvala necelých dvacet minut – v podstatě stejně dlouho jako autem, všiml si Malik překvapeně – sváděly jeho myšlenky nerovný boj se vzpurnými a dotěrnými pocity.

Co to sakra vyvádím? ptaly se myšlenky střízlivě. Vždyť je to úplný nesmysl! Pitomost!

Něco se děje, namítaly pocity. Nenamlouvej si, že ne.

Začíná mi hrabat, konstatovaly myšlenky. Žiju tak nechutně jednotvárně, že se chytím čehokoli, abych zažil trošku napětí.

Jsi v nebezpečí, kontrovaly pocity. Víš to, ale odmítáš si to přiznat.

Podíval se ulepeným oknem ven. Právě míjeli Richterův stadion s pompézními věžními hodinami.

Proč mluví myšlenky v první osobě a pocity v druhé? pomyslel si zmateně. Určitě to nějak souvisí s mým mužským komplexem, jak by řekla Ilsa…

A najednou si uvědomil, že si v duchu už zase brouká tu melodii.

The Rise and Fall of Flingel Blunt. Něco v ní je. V ní taky. Něco poměrně zvláštního, vzpomínka na něco, co zažil, která teď plavala pod černou hladinou studně zapomnění, kam na ni nedosáhl.

Dokud nevystoupil z autobusu a nezamířil přes ulici k továrně. Vtom mu to zničehonic došlo a zároveň pochopil i to, že v nejbližší době nebude chytré lehkovážně odbývat různá tušení a varování.

Dále se však fantazie a empatie Ryszarda Malika nedostaly, a jak později prohlásil jeho syn – čím méně toho věděl a tušil, tím lépe. A otázky, jak to dopadne s případnou březostí Melisandy de laCroix a čtyřicátinami slečny deWiijsové, se Ryszardu Malikovi rovněž rychle ztratily v nastalé temné nicotě.

Table of Contents

Tiráž

23. prosince – 14. ledna

1

2

3

18. – 19. ledna

4

5

6

20. – 29. ledna

30. ledna – 1. února

1. – 7. února

8. – 14. února

15. – 23. února

16. února – 9. března