Kathryn Taylor

BARVY LÁSKY – ZTRACENÁ

Originální název: COLOURS OF LOVE – VERLOREN

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2014 by Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Translation © Tomáš Butala, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6216-8

ZTRACENÁ

Pro S. a C. Kde bych byla, kdybyste nebyli?

1

Vznáším se. A i když je mi jasné, že bych s tím měla nutně něco udělat, nemůžu. Zatím to nejde. Nejdřív se musí uklidnit moje srdce, které bije znepokojivě rychle. Však jsem si ještě před chvílí myslela, že si tím pádem ze schodů zlomím vaz.

Neuškodilo by začít zase dýchat. Zhluboka dýchat, protože se mi nic nestalo. Jen mi to bohužel právě teď nejde. Vypadá to, že jsem nějakým záhadným způsobem zapomněla, jak naplnit své plíce kyslíkem. Vlastně nejsem schopná ničeho jiného než zírat na toho muže, který na mě s nakrčeným čelem shlíží. Přes okno sem prosvítá zapadající slunce a způsobuje, že se jeho tmavě blonďaté vlasy zlatavě třpytí a naprosto dokonale ladí s jeho nezvykle zabarvenýma očima v hřejivě jantarovém odstínu. A jeho tvář… je jako vytesaná. Vysoké lícní kosti, rovný nos, nádherné rty. Jako jedna z těch mramorových soch mužů, kterých je tady v Římě požehnaně. Dobře, jeho vlasy jsou možná trochu delší, než je třeba, a tak mu padají do čela, ale i tak… Tak strašně krásně přece ve skutečnosti nikdo nevypadá. Díky tomu mě napadne, že jsem možná přece jen spadla a ležím v kómatu.

„Tutto a posto?“ zeptá se mě ten muž hlubokým, velice skutečným hlasem a natočí lehce hlavu, aby si mě mohl prohlédnout – pravděpodobně proto, že se chce sám přesvědčit, zda jsem v pořádku. Když to udělá, všimnu si jizvy po straně jeho krku. Je nepravidelná, světlá a začíná kousek nad klíční kostí. Nevidím, jak daleko se táhne přes jeho hruď, protože mizí za límcem u krku rozepnuté bílé košile, ale zranění, které ji způsobilo, jistě nebyla žádná maličkost. Muselo ho potkat něco zlého. Jizva mu ovšem na kráse neubírá. Vlastně ho dělá ještě skutečnějším.

A taky že skutečný je, Sophie, připomínám si a polknu, jak se mi po tom šoku opět vrací cit do těla. Náhle na zádech zřetelně cítím velké ruce toho muže, který mě drží, a poprvé si všimnu, že jsem se reflexivně chytla za rukáv a klopu jeho béžového saka.

A teprve teď, s několikavteřinovým zpožděním, je mi skutečně jasné, co se stalo a jak lehkomyslné ode mě bylo, že jsem si na schodech stoupla na špičky, aniž bych se držela. Chtěla jsem si lépe prohlédnout obraz na zdi, ale když jsem potom udělala krok dopředu, stoupla jsem si na lem svých dlouhých šatů, podvrtla se mi noha a spadla jsem.

A teď ležím v náruči tohoto muže, který šel po schodech za mnou a naštěstí mě zachytil dřív, než se mi mohlo stát něco zlého. V náruči tohoto cizího muže, jehož přílišná blízkost mě zneklidňuje a který se mi bez problému může dívat hluboko do výstřihu. To mě přivede opět k nadechnutí.

„Ano, všechno je v pořádku,“ zamumlám a s rudými tvářemi se pokusím postavit zpět na nohy. On mi při tom pomáhá, ale i když už stojím, drží mě dál pevně za nadloktí. Jako by mi nevěřil, že už to zvládnu sama. Bohužel je to správný předpoklad, cítím se pořád ještě nejistě. Po schodech kolem nás prochází další hosté nahoru, kde už je recepce jistě v plném proudu, a zvědavě si nás prohlíží.

No skvěle, Sophie, pomyslím si frustrovaná faktem, že tento důležitý večer začínám zrovna takovou trapnou situací. Nedokážu ani říct, co mě vyvedlo z míry víc – jestli ten pád sám o sobě, nebo skutečnost, že se mi vůbec podařilo spadnout. Něco takového se mi jindy nestává. Nejsem nemotorná a také nepatřím k ženám, které rády bezmocně padají mužům do náruče – to zcela jistě ne. Byla to vina těch šatů, jejichž tenká ramínka si musím upravovat, protože mi sklouzávají dolů. Jsou neuvěřitelně krásné – červené, dlouhé, ušité z hebkého splývavého šifonu. Proto jsem jim nemohla odolat, když jsem je dnes dopoledne objevila v jednom butiku kousek od Via Nazionale. Doma v Londýně bych si takový model asi nekoupila. Tam nosím při podobných příležitostech spíš jednoduché elegantní pouzdrové šaty nebo kostýmky, které mám s sebou také. Ale tady v Římě mi všechny přišly nudné. Kromě toho byly ty šaty zlevněné na skutečně příznivou cenu a mně se zdálo, že červená půjde dobře k mým černým vlasům. Takže jsem je prostě musela mít. Nemohla jsem přece tušit, že ta nezvykle dlouhá róba bude až takový kámen úrazu.

„Už mě můžete pustit,“ poznamenám mrzutě směrem k tomu muži, který mě zaujatě pozoruje, a rychle přidám přátelštější: „Děkuji.“ On přece nemůže za to, že jsem naštvaná na svou vlastní nešikovnost. Mimoto bych mu měla být vděčná. Mohla jsem se při tom pádu vážně poranit, kdyby tomu svou rychlou reakcí nezabránil.

Teprve teď mě napadne, že jsem všechno řekla anglicky a on mi možná vůbec nerozuměl. I když nevypadá jako typický Ital, můj cit mi říká, že je. Jeho výslovnost zněla totiž opravdu autenticky. Ale zrovna když chci svou větu pro jistotu zopakovat ještě jednou v řeči této země, usměje se, čímž se mu vytvoří velmi atraktivní dolíček na pravé tváři, a já na něj musím opět zírat.

„Na vaši zodpovědnost,“ řekne perfektní angličtinou – a sundá ruce z mých paží. Pak se sehne a zvedne mou kabelku, která leží na schodech. Podá mi ji a lehce se přitom předkloní, takže teď, když už opět dýchám, ucítím jeho vodu po holení, která voní drsně a příjemně a stoupá mi trochu do hlavy. „Jen si dávejte pozor,“ dodá a jeho už tak velice šarmantní úsměv se ještě rozšíří. „Umění je něco nádherného, ale svůj život byste pro ně riskovat neměla.“

Dost jednoznačně se mnou flirtuje a já jsem k tomu svolnější než jindy. Asi proto, že jsem pořád ještě trochu v šoku. Takže jsem šťastná, že sám od sebe o krok ustoupí a podívá se nahoru na stěnu na ten obraz, který jsem si tak intenzivně prohlížela. Zřejmě se chce podívat, kvůli čemu jsem málem spadla ze schodů. Při sledování jeho pohledu znovu cítím, jak ve mně stoupá vzrušení.

Ten obraz je jeden z mnoha uměleckých děl – obrazů, kreseb a plastik –, které zdobí vstupní halu. Kvůli každému z nich mé srdce bije rychleji, ale ten nahoře mě očaroval ze všech nejvíc. Jestli je to ten, který si myslím, tak se moje dlouhá cesta z Londýna do Říma už vyplatila.

„Vy to asi nechápete, ale umění je můj život,“ objasním muži s úsměvem, aniž bych odpoutala svůj pohled od obrazu. „A pro obraz od Josepha Severna už člověk musí něco riskovat.“

Zcela jistá si samozřejmě nejsem, to bych si ten obraz musela prohlédnout o něco lépe. Ale mohla bych přísahat, že je od anglického malíře, který je známý především tím, že byl nejlepším přítelem Johna Keatse, jednoho z nejvýznamnějších básníků anglického romantismu. A mého oblíbeného básníka. Nikdy bych nečekala, že tady, v této vile v Římě, najdu obraz od Severna. A to ještě zvyšuje má očekávání, co zde objevím dalšího.

Snad to vyjde, pomyslím si a pošlu rychle k nebesům modlitbu, aby naše aukční síň tuhle zakázku získala a mohli jsme vydražit umělecká díla z tohoto domu. Ne že by se nám vedlo špatně, to ne. Ale právě se vzpamatováváme z těžkého finančního období a nová atraktivní smlouva by se nám dost hodila. Situace na trhu s uměním je v současné době celkově napjatá a bez zajímavých nabídek, kterými přivábíme kupce, to prostě nefunguje. Navíc bychom konečně mohli rozšířit síť našich kontaktů i zde v Itálii. To je příležitost, na kterou už dlouho čekám. Je nutné, abychom byli aktivnější na mezinárodní úrovni, jinak nám naše konkurence uteče. Ale jak to máme provést, když ani táta, ani já nemůžeme být pryč z domu déle než pár dní?

Rychle se kousnu do rtu a donutím své myšlenky, aby se ubíraly jiným směrem. Protože vím, že to je nespravedlivé, a protože nesnáším sebelítost. Věci jsou, jak jsou, a nic nepomůže, když nad nimi budu bědovat.

S tichým povzdechem se otočím zpět k tomu muži, který na mou poznámku ještě pořád nic neřekl. Opět si mě prohlíží a výraz v jeho očích je jiný. Jeho zájem, který byl i přes jeho zářivý úsměv spíše zběžný, je nyní skutečný, to cítím. A když se naše pohledy setkají, srdce mi buší o něco rychleji. Pomohlo by, kdyby mi nepřipadal tak atraktivní. Ale naštěstí mám letitý trénink v tom, nedat na sobě znát, jak se ve skutečnosti cítím, takže to snad dokážu skrýt.

„Vy se vyznáte v umění?“ Je to spíš konstatování než otázka.

„Ano. Je to základní předpoklad pro mé povolání,“ potvrdím mu.

Na první pohled to mnohé překvapí. Zřejmě nepředpokládají, že by měla pětadvacetiletá dívka v tomto oboru nějaké velké znalosti. Ale když člověk vyroste mezi obrazy a sochami všeho druhu tak jako já a rodinný příjem závisí na tom, jestli umění dobře odhadnete a ohodnotíte, pak se to naučíte rychle. Když ostatní děti seděly u omalovánek, mně můj otec vysvětloval tahy štětcem u van Gogha, a rozdíly mezi impresionisty a expresionisty jsem uměla vyjmenovat dřív, než jsem se naučila číst. Umění tedy určovalo můj život odjakživa. A jestli to bude záviset na mně, zůstane to tak i nadále.

Ale pak si všimnu, že se ten muž netváří vůbec překvapeně. Spíš vztekle. Jeho ještě před chvílí tak provokativní úsměv je ten tam. Místo toho se mu na čele objeví vráska, hlubší než předtím, a to mě mate.

„Copak děláte?“ chce vědět.

Teprve teď si uvědomím, jak je vysoký. O kus mě převyšuje a přitom stojí o schod níž a pod jeho luxusním světlým oblekem a rozhalenou bílou košilí se mu rýsují široká ramena a vytrénovaná postava. Proto mě asi tak snadno chytil. Polknu. Působivý zjev, skutečně. Ještě kdyby mě celou dobu tak intenzivně nesledoval těma neobvyklýma jantarovýma očima…

Dej se dohromady, Sophie, napomínám se. Odkdy se necháš nějakým mužem tak vyvést z míry? Odkašlu si, abych mu konečně odpověděla na otázku a také abych se představila.

„Vedu společně se svým otcem aukční síň v Londýně. Jsem…“

„Sophie Conroyová,“ dokončí za mě větu, když mu zrovna chci podat ruku, abych se s ním seznámila. Je to opět konstatování. A zní jako výčitka.

2

Nechám svou ruku opět klesnout a zmateně si ho prohlížím.

„My se známe?“ Můj mozek rychle prozkoumává zákoutí každé vzpomínky. Mohla jsem tohoto muže už někde potkat a nepamatovat si to? Ne. Nemožné. Na něho bych nezapomněla, určitě ne.

Zavrtí hlavou, což mě trochu uklidní. Sklerózu tedy ještě nemám. Ale vzápětí jsem opět zmatená. Když jsme se tedy nikdy neviděli, jak to, že se tváří, jako by hluboce litoval, že zachránil před pádem ze schodů zrovna mě? Chci se ho na to zeptat. A chci vědět mnohem víc. Například kdo to vůbec je, ale k tomu se už nedostanu, neboť jsme vyrušeni.

„Matteo?“

Ten hlas se ozve seshora. A když oba vzhlédneme, uvidíme na odpočívadle stát tmavovlasou ženu. Vypadá velice dobře a ke svým smaragdově zeleným šatům má drahý briliantový šperk. Zřejmě tedy patří k bohatším hostům.

„Konečně jsi tady!“ zavolá na toho muže italsky – této řeči lépe rozumím, než jí mluvím – a omluvně se na mě usměje. „Jdeš?“

Ten muž – Matteo se tedy jmenuje – má náhle velice napilno.

„Omluvte mě.“ Skoro to zavrčí a vrhne na mě poslední dlouhý pohled, který si vůbec nejsem schopná vyložit. Pak vyběhne schody nahoru tak rychle, že je ve chvilce u té ženy v zelených šatech. Místo obvyklými polibky na tváře se s ní pozdraví pevným objetím a ona se na něho zářivě usmívá, evidentně šťastná, že ho vidí.

Je starší než on – jemu bych hádala něco přes třicet, jí ke čtyřiceti. Bezděčně se v duchu ptám, jestli ti dva tvoří pár. Asi ano, vypadají, že si jsou důvěrně známí.

Ta žena se na mě ještě jednou zvědavě podívá a něco řekne. Pravděpodobně se ptá, kdo jsem. Ale muž jenom nevrle mávne rukou, aniž by se třeba ještě jednou podíval ke mně dolů, jako bych už nemohla být méně důležitá. Pak ženě nabídne rámě a vede ji dál. Pryč od schodiště. Pryč ode mě.

To bylo hrubé, říkám si, když mi ti dva zmizí z očí. Od té doby, kdy se ten chlap dozvěděl, kdo jsem, mi řekl stěží půl slova. Přesto bylo jeho jednání jednoznačné: nechce se mnou mít nic společného. Ani slovo o tom proč, ani slovo o tom, kdo je. Nic. To bylo víc než nezdvořilé. A aniž bych chtěla, otřáslo to se mnou. Co jsem mu proboha mohla udělat?

Teprve když mě minou další hosté, kteří jdou nahoru, uvědomím si, že pořád ještě stojím na schodech a hledím za tím mužem a ženou. Naštvaná sama na sebe si přidržím šaty a jdu nahoru tentokrát opatrněji a bez zastavení.

Tento večer je důležitý. I když začal takovýmto klopýtnutím. A já si tím mužem nenechám vzít vítr z plachet. Nemám vůbec tušení, co má za problém. Může mi to být přece jedno. Takže udělám přesně to, co bych udělala, i kdybych málem nespadla ze schodů: prohlédnu si další obrazy pověšené na schodišti a pokouším se přitom soustředit na to, z kterého období pocházejí. Ale má předchozí euforie už je pryč. Místo toho se přistihnu při tom, jak se mé myšlenky stále vrací k tajemnému Matteovi a jeho náhle nepřátelskému chování.

Jednoduše tomu nerozumím. V naší aukční síni jsme už dlouhou dobu s nikým neměli žádné spory. Naopak. Naše pověst je výborná, což je v našem oboru důležité, takže si to neumím dát do souvislostí. Zbývá už jen možnost, že je to mnou. Co bych mu ale mohla udělat, když jsme se doteď – jak sám připustil – neznali? Nejsem zrovna přehnaně společenský typ. Jsem spíš rezervovaná. Ale jako nepřátelskou by mě snad nikdo neoznačil. Co ho tedy mohlo proti mně tak poštvat? Nebo si to možná špatně vysvětluju. Možná jsem mu prostě přišla jen neatraktivní a nudná, takže rychle utekl?

Energicky zapudím suchopárný pocit, který ve mně ta myšlenka zanechala, a zaženu svou zlost. Nemusím přece hledat chybu u sebe, když se ten chlap neumí chovat. A jelikož náladové lidi stejně nemůžu vystát, a můžou být přitom sebeatraktivnější, měla bych si raději dávat pozor, abych…

Překvapeně zůstanu stát nahoře nad schodištěm a na chvíli úplně zapomenu na ten pád a vše, co se potom událo. Obě místnosti, které se přede mnou rozléhají – dva velké salony za sebou, vkusně zařízené starožitnostmi, mnoha obrazy a dalšími uměleckými předměty –, jsou totiž plné lidí. Neočekávala jsem, že tu bude tolik hostů. Bylo mi řečeno, že se jedná jen o malou recepci, a já si myslela, že budu mít dostatek možností promluvit si s naším hostitelem v klidu. Ale bude teď na mě mít vůbec Giacomo di Chessa čas, když se musí postarat o tolik dalších lidí?

Na druhou stranu je samozřejmě skvělé, že tolik členů římské kulturní scény přijalo jeho pozvání. Jako bývalý děkan Ústavu dějin umění na římské univerzitě bude znát hodně expertů a potenciálních kupců. A když budu mít štěstí, tak tady mohu navázat spoustu nových kontaktů. Ovšem ne sama, proto pohledem bloudím v davu hostů.

Vlastně jsem doufala, že na mě bude Andrew už čekat. Je jediný, koho tady znám, a já ho nutně potřebuju, protože mi slíbil, že mě představí důležitým lidem. Především našemu hostiteli. Ale po Andrewovi ani stopa. Zato opět zahlédnu svého nepřátelského zachránce. Stojí se svým doprovodem před oknem v zadní části místnosti a baví se s ostatními. Mohla bych si namlouvat, že přitahuje mou pozornost jenom proto, že jsem se s ním právě setkala. Ale to bych lhala. Všimla bych si ho i bez toho. Už jen kvůli jeho výšce a tmavě blonďatým vlasům, díky kterým vyčnívá z davu. Je to typ, který nepřehlédnete. A vsadím se, že to ví. Proto má na tváři zase ten ležérně uvolněný úsměv. Ten, který ho přešel v okamžiku, kdy se dozvěděl, kdo jsem.

„Sophie!“ Veselý hlas, který zavolá moje jméno, mě donutí ohlédnout se. Přichází ke mně muž kolem šedesátky s prošedivělými vlasy po ramena. Jako vždy má ke svému nenápadnému šedému obleku šál – dnes z tmavě červeného hedvábí – a jeho světle modré oči přívětivě září.

„Andrew!“ Jsem nesmírně šťastná, že ho vidím, a oplácím mu jeho široký úsměv, kterým zažene všechny mé špatné myšlenky. To se mi stává v jeho přítomnosti často. A nejen mně. Andrew Abbott je vedle svého nesporného smyslu pro umění známý svým humorem a skvělou povahou. Proto má opravdu široký okruh přátel, ke kterým můj otec patří už od doby, kdy před více než třiceti lety začali oba studovat na Oxfordu dějiny umění.

Andrewův pozdrav je – na Brita – až příliš vřelý, neboť mě srdečně políbí na obě tváře. Asi už v této zemi žije dost dlouho a zvykl si na ten kontaktní styl Italů.

„Vypadáš kouzelně,“ řekne a obdivně si mě prohlíží. „Krásné šaty.“

„Děkuji.“ Po jeho komplimentu se rozzářím, neboť mě to zbaví alespoň části mé nejistoty. Ne že bych si jinak na obdivování potrpěla. Naopak. Ačkoliv vím, že díky mé drobné postavě, modrošedým očím a dlouhým černým vlasům, které mám dnes výjimečně rozpuštěné, vypadám docela obstojně, jsem při poznámkách na svůj zevnějšek spíše rozpačitá. Možná proto, že v mém životě je tolik věcí mnohem důležitějších než já a můj vliv na okolí. Ale tentokrát mě lichotka potěší. Dokonce velice. A aniž bych chtěla, zaletí mi pohled zpátky k tomu vysokému tmavě blonďatému muži, který může za mou nejistotu.

Tam, kde předtím stál, už však není. A nevidím ho ani nikde jinde, což mě trochu zklame. Chtěla jsem se totiž zeptat, kdo to vůbec je.

Andrew, který by to určitě věděl, mi nabídne rámě. „Dobře, začneme s představováním – slib je slib,“ řekne, a zatímco procházíme mezi pozvanými hosty, musím myslet na to, že je to jeden z mála lidí, kteří podle této zásady žijí. Co Andrew Abbott slíbí, to také splní. A této spolehlivosti si na něm velice cením.

Dříve, když ještě bydlel v Anglii, pobýval často u nás. Já jsem byla ještě malá a měla jsem jeho návštěvy moc ráda, protože mi vždycky přinesl to, co jsem si při minulém setkání přála. Byly to jen maličkosti – náramek, sponka do vlasů nebo určitý druh čokolády, ale on mi slíbil, že na to bude myslet, a nikdy nezapomněl. Ani jednou jedinkrát.

Proto jsem na něho vždycky vzpomínala, i když už byl dlouho v Itálii a osobně jsme se už skoro nevídali. Ale i přesto udržoval kontakt s mým tátou a byl nám hned ochotný pomoci, když zjistil, že chceme svou obchodní činnost rozšířit i do Itálie. Od té doby, kdykoliv jsem sama nevěděla, jak dál, zapojil do hry své kontakty. A jak to tak vypadá, teď nás čeká skutečně průlom. Za což mu nemohu být vděčnější.

„A jaký je hotel?“ chce vědět, zatímco se pomalu proplétáme mezi lidmi, kteří spolu postávají, pijí víno a šampaňské a povídají si. „Je to u Biniových stále tak hezké a útulné, jak si to pamatuju?“

„Ach ano,“ ujistím ho. „Paní Biniová je úžasná. Splní, co mi na očích vidí, a její muž vaří tak dobře, že tyhle šaty pravděpodobně obleču jen dneska. Jen je škoda, žes mi tenhle tip nedal už dřív.“

„Nikdy ses neptala,“ odpoví mi s úsměvem a já musím uznat, že má pravdu. Při mých dosavadních návštěvách mi vždycky prostě připadalo výhodnější a praktičtější bydlet v jednom z těch větších hotelů trochu bokem od centra města. Přitom tenhle malý rodinný hotel Fortuna, který mi Andrew doporučil a který leží uprostřed historického města v rozvíjející se čtvrti Monti, není kupodivu vůbec drahý. Přitom nemůže být větší rozdíl než mezi kteroukoliv anonymní moderní ubytovnou a láskyplně a velice osobitě zařízeným hotelem Fortuna. Je to skvělé, bydlet v centru města. Rozhodně mi to zpříjemňuje zdejší pobyt a já jsem se rozhodla, že si ten čas tady budu užívat plnými doušky. Mohly by to být totiž velice krátké radovánky – pokud se Giacomo di Chessa nerozhodne svěřit dražbu své sbírky společnosti Conroy’s, tak letím hned zítra zpátky domů. Při tom pomyšlení si zhluboka povzdychnu.

„Nedělej si starosti, Giacomo si tě zamiluje,“ ujistí mě Andrew, který vypadá, že dobře ví, na co myslím, a cílevědomě mě vede dál davem.

„Nevím,“ pokrčím skepticky rameny. „Jak si můžeš být tak jistý?“

„Protože ho znám. A protože mi důvěřuje.“ Mrkne na mě. „Buď prostě sama sebou, Sophie. Pak se nemůže nic pokazit. Věř mi.“

Pořád ještě o tom nejsem přesvědčená. A jeho záhadná poznámka mi také moc nepomůže. „Jaká podle tebe jsem, když jsem sama sebou?“

Zůstane stát. Očividně překvapený mou otázkou. Když vidí, že to myslím vážně, nakloní hlavu trochu na stranu a zamyslí se. „Jsi to nejmilejší děvče, které znám. Vždy přátelská a neuvěřitelně schopná. A chytrá a upřímná. Všechno jsou to vlastnosti, které by obchodnice s uměním měla bezpodmínečně mít.“

„No jistě,“ svraštím skepticky čelo. Vím, že to byl kompliment, ale pár méně nudných přídavných jmen než „milá“ a „schopná“ by mi bylo tak nějak milejší. „A jaké mám chyby?“ Snad jsou alespoň ty trochu poutavější.

„Žádné nemáš,“ ujistí mě. Šarmantní jako vždycky. „Nebo možná ano. – Někdy jsi trochu moc vážná,“ dodá potom a pohladí mě po rameni. „Ale to se není čemu divit, když si člověk uvědomí, jak brzo jsi musela převzít zodpovědnost.“

Bezděčně se mi před očima zjeví bledý obličej mé matky. Ty oči bez jiskry, zahleděné do nitra, a pak zase téměř horečnatě zářící. Bezmocný smutek, který se při tom ve mně probudí, však rychle potlačím. Ale je to pravda, pomyslím si. Jsem vážnější než většina lidí okolo. Vážná a milá. No skvěle.

Zatímco pořád ještě přemýšlím o tom, proč se mi jeho hodnocení tak nelíbí, mluví Andrew dál. Mého rozpoložení si vůbec nevšímá.

„V každém případě miluješ umění stejně vášnivě jako Giacomo,“ sdělí mi rozzářeně. „To zcela jistě pozná a bude to umět ocenit. Tahle zakázka totiž nemusí být úplně nekomplikovaná.“ To poslední řekne jen tak mimochodem a vezme si přitom od číšníka, který nás právě míjí, dvě sklenice šampaňského. Jednu z nich mi podá.

„Jak to myslíš?“ vyptávám se. Místo odpovědi se Andrew napije ze své sklenky a jde opět dál. Následuju ho, chytnu jej za rukáv a donutím ho zastavit. „Andrew?“

Usměje se a přitom mi položí ruku na záda, ale jenom proto, aby mě mohl tlačit dál. „Nejprve se seznamte, Sophie. Zbytek se už nějak vyvine.“

Nemám čas o jeho slovech přemýšlet, protože mě Andrew vede cílevědomě dál k chippendaleovské starožitné pohovce u zdi, která skýtá možnost posezení pro dvě osoby. Napravo sedí starší žena v nádherných, široce střižených hedvábných šatech, jejichž pestrý vzor mi přijde odněkud povědomý. Skutečnost, že tam sedí sama, Andrewa viditelně zaskočí, protože krčí čelo.

„Teď tu přece byl,“ vysvětluje mi omluvně a rozhlíží se. Pak se otočí k té ženě. „Valentino, carissima, dov’è Giacomo?“

Ta žena, která vypadá i přes mnohé vrásky velice dobře a musela být dříve opravdovou kráskou, se usměje. „Hned se zase vrátí,“ informuje Andrewa italsky a pak na mě zvědavě pohlédne. Což je výzva, které Andrew ihned vyhoví.

„Valentino, smím vám představit Sophii Conroyovou z Anglie?“ řekne tentokrát anglicky. „A tohle je Valentina Bertaniová, Giacomova dobrá přítelkyně.“

„Velice mě těší.“ Stará dáma teď přešla také do angličtiny, kterou zřejmě i přes svůj silný přízvuk plynule ovládá. Podá mi ruku, já jí potřesu, ale moje odpověď přijde se zpožděním, protože jsem ještě pořád zaměstnaná tím, jak zpracovávám své dojmy. To jméno znám. A ten vzor na jejích šatech…

„Bertaniová? Jste snad příbuzná Bertaniů, kteří…“

„… kteří dělají ty hezké boty a kabelky?“ Žena, která s touhle otázkou evidentně počítala, se potěšeně usměje. „Ach ano. Podnik patří naší rodině a vedou ho dnes moji dva vnukové. Znáte naše produkty?“

„Samozřejmě! Ty věci jsou nádherné,“ ujistím ji ihned pohotově. Kdo by také neznal italský designový koncern, jehož logo tvoří stylizovaný racek a který v luxusní sféře prodává mnohem víc než jen boty a kabelky. Jméno Bertani stojí také za luxusním designovým nábytkem a vzorovanými látkami, které jsou už nějakou dobu mimo jiné základem pro jejich vlastní módní kolekci. Vzor na šatech té ženy je pro tuhle značku typický, proto mi předtím přišel tak povědomý. Vedle umění mám totiž také slabost pro design. A v téhle oblasti hraje firma Bertani první ligu, takže jsem upřímně nadšená, že mohu někoho z tohoto podniku poznat.

Zdá se, že paní Bertaniová považuje rozhovor o své firmě za ukončený. Její zájem teď patří mně.

„A copak děláte v Římě, moje zlatá?“

Není to žádná zdvořilostní fráze, chce to skutečně vědět, neboť její zelené oči pozorně jiskří, což je mi velice sympatické. Navíc vypadá překvapivě fit, vzhledem ke svému věku, který odhaduju tak na osmdesát let.

„Jsem obchodnice s uměním,“ vysvětlím jí ochotně a chci říct ještě víc. Ale než se k tomu dostanu, Valentina vykřikne: „Ach ano, samozřejmě – Sophie Conroyová!“ Potřese hlavou viditelně rozzlobená sama na sebe. „Jste z té anglické aukční síně a máte Giacomovi pomoci zmenšit jeho sbírku, je to tak? Říkal mi to, ale já to zapomněla. Odpusťte mi, stárnu.“ Omluvně se usmívá a ukáže pak na volné místo vedle sebe. „Prosím, posaďte se ke mně na chvíli.“

Trochu nejistě se podívám na Andrewa, ale ten se zatím pustil do diskuse s nějakým mužem. Takže přijmu nabídku a sednu si na tu krásnou pohovku.

„Tak ráda vás poznávám,“ ujistí mě Valentina Bertaniová a poplácá mě po ruce. „Po všem, co o vás Andrew vyprávěl, už jsem na vás byla velice zvědavá.“

Trochu rozpačitě otáčím skleničkou šampaňského v ruce. „Doufám, že o mně mluvil jenom v dobrém.“

Vehementně přikyvuje. „Samozřejmě. Vychválil vás až do nebe a něco takového dělá, jenom když je o někom naprosto přesvědčený. Proto jsem si zcela jistá, že to s Giacomovými obrazy svedete úplně nejlépe.“

„Ještě jsme tu zakázku nedostali,“ odporuju jí, ale ona to mávnutím ruky odmítne, jako by to byla pouze formalita. Pak se ke mně trochu nakloní, abych ji mohla slyšet jenom já.

„Vy víte, proč chce Giacomo ty obrazy prodat?“

Přikývnu. Bylo to skutečně to první, co mi Andrew o našem potenciálním novém klientovi řekl. Giacomu di Chessovi zemřela asi před rokem žena a on chce teď, krátce poté, co odešel do důchodu, opustit Řím a nastěhovat se ke své dceři, která žije se svou rodinou v Anglii.

Valentina se s povzdychnutím zase opře. „Víte, on potřebuje nový začátek. Smrt Francescy ho velice zasáhla. Bude pro něj lehčí žít u Anny a vnuků než tady, mezi všemi těmi vzpomínkami. Proto jsem tak ráda, že se odvážil prodat dům a vše, co je v něm. Ale ještě stále se to v něm pere. A navíc…,“ zaváhá a větu nedokončí. „Vlastně nic. V každém případě je dobré, že mu při tom vyřizování pomůžete.“

„To udělám ráda,“ ujistím ji a rozhlédnu se po obrazech, které zdobí stěny kolem nás a mezi kterými opět objevím další rarity. „Chápu, že je to pro pana di Chessu těžké, odpoutat se od těchto krásných děl. Zdá se, že jeho sbírka je opravdu něco výjimečného.“

Paní Bertaniová s úsměvem sleduje můj pohled. „Ano to je. Ty nejlepší kousky jste určitě už objevila, že ano?“

Zavrtím hlavou a zlobím se sama na sebe, že jsem po té události na schodech promarnila tolik času myšlenkami na toho tajemného Mattea. Měla jsem se soustředit na jiné věci.

„Bohužel jsem se ještě nedostala k tomu, abych si vše podrobněji prohlédla,“ pokrčím omluvně rameny. „Ale jeden obraz na schodišti mi připadá obzvlášť zajímavý. Myslím, že je od Josepha Severna…“

„To skutečně je,“ řekne muž se zcela bílými vlasy, který najednou stojí u pohovky. Je malý a dost hubený. Má vpadlé tváře a mnoho vrásek. Jeho oči působí přátelsky, ale také trochu unaveně – a je to asi tím smutkem v jeho pohledu, který nezakryje ani svým úsměvem.

Už chvíli před tím, než Valentina zvolá „Giacomo!“, pochopím, že se vrátil náš hostitel, a okamžitě se zvednu ze sedačky. Koneckonců, bylo to jeho místo.

„Děkuji vám,“ řekne, když ustoupím stranou, a viditelně vděčně, že už nemusí stát, si opět sedne. Zděšeně si pomyslím, že vypadá mnohem starší, než je. Vím, že mu vzhledem k tomu, že právě odešel do důchodu, může být teprve kolem pětašedesáti let, hádala bych mu však přes sedmdesát. Jeho nynější stav je mu evidentně nepříjemný. „Promiňte, mám v současné době trochu slabé nohy. Doufám, že se to brzy spraví,“ řekne zkroušeně.

Andrew, který si také všiml návratu Giacoma di Chessy, se rychle rozloučí s mužem, s nímž celou dobu mluvil, a postaví se opět k nám. „Giacomo, smím vám představit Sophii Conroyovou, o které jsem vám už tolik vyprávěl?“ řekne a kývne směrem ke mně.

Polknu, protože vím, že na tom, jak se v následujících minutách uvedu, hodně záleží.

„Velice mě těší, pane di Chesso,“ a s úsměvem mu podám ruku.

„Ach ano, ta mladá dáma z Londýna.“ Na někoho, kdo působí tak křehce, má překvapivě pevný stisk a také jeho pohled je teď mnohem bystřejší a soustředěný na mě. Dlouze si mě prohlédne, a zrovna když začínám být nervózní, objeví se na jeho obličeji široký úsměv. „Umění opravdu rozumíte, když vás hned zaujal obraz od Severna. Na tak rychlé zařazení člověk potřebuje mít opravdu dobré oko.“ Jeho kompliment mě potěší a chci něco namítnout, ale on mě předběhne: „Ovšem musím vás zklamat, jestli jste o něj měla zájem. Ten obraz už nepatří k věcem, které chci vydražit,“ dodá s politováním.

Překvapeně se na něj podívám. „Proč ne?“

„Protože mi ho Giacomo právě prodal,“ ozve se mi za zády hluboký hlas a já se vyděšeně otočím.

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

1

2