Copyright © Dina Štěrbová, 1988

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Geografické názvy v této knize jsou ponechány tak,

jak byly v době prvního vydání knihy uvedeny.

Copyright © Dina Štěrbová, 1988

Foto archiv autorky

Redakční úprava Otilie Grezlová

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, 2019

shop@alpress.cz

V nakladatelství Alpress vydání první

ISBN 978-80-7633-101-3

Michalovi, Otakarovi

a všem lidem dobré vůle

Sen o vysoké hoře

Nedlouho poté, co jsem oslavila své desáté narozeniny, stanul první člověk na vrcholu hory z rodiny čtrnácti osmitisícovek. Byla to 8 076 metrů vysoká Annapurna, jejíž jméno vonělo dálkou i exotikou tajemného nepálského království, které konečně otevřelo brány horolezcům. Počátkem června 1950 stanuli na vrcholu hory Maurice Herzog a Louis Lachenal, členové francouzské expedice.

V té době jsem byla malý hubeňour s tenkýma nohama a trvalou nechutí k jídlu, která mou starostlivou maminku zneklidňovala. Měla jsem vlasy spletené do dvou copánků, většina jich však nevysvětlitelným řízením osudu neustále vířila v podobě svatozáře kolem mé hlavy, podobně jako podivná směsice nápadů nijak neodpovídajících představám tehdejší dívčí výchovy. Z velké části to měl na svědomí můj romanticky založený táta, který si přál mít jako prvorozené dítě kluka.

Jeho svérázná výchova padala na úrodnou půdu, a tak jsem k uzoufání svých konzervativnějších příbuzných i učitelů toužila být Tylem Enšpíglem, kterého jsem obdivovala pro jeho provazolezecké kousky a zesměšňování nadutých hlupáků, nebo Janou z Arku, která v čele věrných halapartníků táhla do boje s Angličany. Moje sny obývali hrdinové verneovek i rudokožci Karla Maye, stateční průzkumníci Arktidy i Antarktidy, lovci polárních medvědů a velryb, Marco Polo se tam dělil o životní prostor s Magalhãesem, Kolumbem a Livingstonem.

Proháněla jsem se s tlupou kluků tajemnými uličkami i zákoutími bratislavského podhradí, prolézali jsme kdejaký sklep, podzemní chodbu či kostelní věž a máma nechápala, co to má za holku, když odmítá kraječky a šatičky a nejraději lítá ve starých teplácích. Mezi kluky jsem požívala vážnosti, protože jsem se stejně jako oni odvážila sama a bez světla dojít na konec františkánské krypty a udělat tam křídou znak na zdi, a navíc jsem jako jediná z party uměla namíchat bengálský oheň, výbušné kuličky i umělou mlhu z chemikálií, které jsme měli doma v zavřené skříni a které byly otcovou slabůstkou.

Mezitím boj o himálajské velikány úspěšně pokročil. V roce 1953 nejvyšší hora naší planety neodolala soustředěnému náporu téměř vojensky vedené britské výpravy. Světovým tiskem proletěla společná fotografie dlouhatánského Novozélanďana Edmunda Hillaryho s drobnějším Tibeťanem Tenzingem Norgayem, jehož sympatickou tvář ozařoval důvěřivý úsměv. Výprava vedená Johnem Huntem natočila dokonce barevný film, který se promítal i v mém rodišti. Prvně se mi jeho prostřednictvím představil svět jiskřivého ledu, rámující kobalt himálajské oblohy, svět závratných skalních architektur i slunce, jehož žhnoucí jas mi připomíná fanfáry Janáčkovy Sinfonietty. Byla jsem okouzlena a v mé dětské duši vzklíčil zárodek snu.

To, co Angličané dokázali dokonalou organizací, nasazením nejmodernější výstroje a výzbroje, velikou sílou lidí i materiálu, dokázal na podzim téhož roku Rakušan Herbert Tichy s miniaturní expedicí svých přátel. Jejich zavazadla včetně potravin nevážila ani tunu; a přece Herbert Tichy, Joseph „Sepp“ Joechler a Tibeťan Pasang Dawa Lama společně rozvinuli národní vlajky na vrcholu Čo Oju, 8 201 metrů vysoké hory, která leží vzdušnou čarou pouhých 27 kilometrů západně od Mount Everestu. Tichy vylíčil osudy výpravy v překrásné knížce, která dýchá nejčistším amatérstvím a hlubokou lidskou skromností, na hony vzdálenou jakémukoli siláckému velikášství. Dnes vím, že to byla právě tato knížka, která ovlivnila moje pojetí horolezectví,

Shodou okolností jsem téhož roku coby čtrnáctiletá školačka „zorganizovala“ svou první dobrodružnou výpravu do nejmenších velehor – Vysokých Tater. Mělo nás být asi sedm a hlavní autoritou, o kterou jsme se opírali, byl Jules Verne. Chtěli jsme sbírat květiny do herbářů a proniknout do tajemného světa hor, který jsem ještě zatím neměla možnost vidět. Již ani nevím, jak jsem docílila souhlasu rodičů, bylo to však zřejmě tím, že neměli, chudáci, ani tušení, co se bude dít. Podstatnou roli jistě sehrál argument, že rodiče ostatních dětí svolili. Vše ale začalo trochu jinak, na nádraží ke smluvenému odjezdu přišla kromě mne pouze moje nejvěrnější kamarádka Kata.

Nutno přiznat, že nové situaci jsme se přizpůsobily pružně. Koupily jsme si jízdenky na osobní vlak do Trnavy, vzdálené hodinu jízdy od Bratislavy, odkud jsme se bály stopovat kvůli známým, kteří by nás mohli vidět a všechno začerstva zvěstovat našim spořádaným rodičům. „Výprava“ měla zcela zákonitý průběh: hned první den v Tatrách jsme se přejedly svéráznou kombinací lahůdek, které nám proti domácímu jídlu připadaly vzácně atraktivní. Následky nezřízené konzumace tresčích jater, sardinek, dortů a majonézových salátů na sebe nenechaly dlouho čekat. Obsadily jsme toaletu turistické ubytovny na Skalnatém plese a nějakou dobu se z ní ozývalo přeukrutné úpění. Zotavily jsme se však rychle a vylomeniny pokračovaly. Hned další den jsme se s dvojicí zcela nezkušených turistů vydaly na Lomnický štít. Turistickou značku jsme ztratili brzy, ale to nás neodradilo.

Pustili jsme se nahoru rovnou pod dráhou visuté lanovky a jako chytů jsme s úspěchem na několika těžších místech použili chabě zaražených tyček telefonního vedení. Naštěstí se nic nestalo a také nás nikdo neviděl. Na vrcholu jsme se nenápadně vmísili do davu, který sem přivezla lanovka.

Po zdolání druhého nejvyššího štítu Vysokých Tater jsme pochopitelně zatoužily po metě nejvyšší. Rozloučily jsme se s turisty, kteří na další dobrodružství již neměli chuť, a co nejrychleji jsme po červené značce došly na Slezský dům ve Velické dolině, nad kterým se vypíná Gerlachovský štít. S trochou námahy se nám podařilo přesvědčit podezíravého chataře, že jsme neutekly z domova, a hned jsme opatrně začaly vyzvídat informace o výstupu na nejvyšší tatranský štít. Bylo nám striktně sděleno, že samostatné výpravy turistů jsou zakázané a Velickou či Batizovskou próbou je možno vystoupit výlučně v doprovodu horského vůdce. Tímto předpisem že se nemusejí řídit pouze renomovaní horolezci. Protože jsme neměly potřebné finance a navíc ani samozřejmě předpokládanou zletilost, takticky jsme ztichly a už jsme se na nic neptaly. Ráno jsme však vstaly za úsvitu a nepozorovaně se vyplížily z chaty, aby nás nikdo neviděl. Vydaly jsme se nejdřív spořádaně kolem plesa a pak naší osvědčenou metodou rovnou nahoru. Jak jsme tak šly v rodícím se ránu pod východními srázy Gerlachovského štítu, zahlédla jsem kamzíka. Stál jako socha, nachystaný v případě nutnosti okamžitě zmizet, a hrozně se mi líbil. Byl to můj první kamzík. Po chvilce, když zjistil, že nás se obávat nemusí, důstojně se začal vzdalovat sutí a my klopýtaly za ním. Tak jsme našly žlábek spadající ze sedýlka vedle Kvetnicové věže a v něm na prst silný rezivějící řetěz – začátek Velické próby. Bez zaváhání jsme se po něm vydaly nahoru a dál nás již vedli kamenní mužíci. Výlet nám připadal úchvatný až do chvíle, kdy spadly první kapky deště. V návalu nadšení jsme si totiž vůbec nevšimly, že se obloha zatáhla olověnými mraky. Začaly jsme hledat vhodný úkryt, protože tou poslední věcí, která by nás napadla, byl ústup. Úkryt jsme nalezly pod převislou skálou, kde jsme bouřku přečkaly. Zůstalo po ní něco bílých krup, po kterých ještě více klouzaly kožené podrážky našich už tak nevhodných polobotek. Nás však nemohlo nic zastavit, neochvějně jsme postupovaly vzhůru, čím dál zralejší pro zákrok Horské služby. Trasa vytyčená mužíky zůstala daleko vlevo. Dostaly jsme se do terénu, který bych dnes zařadila do třetího či čtvrtého stupně horolezecké klasifikace obtížnosti. Lezly jsme dál, až nás jako kouzelný dědeček zachránil starý horský vůdce, který vedl klienta nahoru k vrcholu.

Vynadal nám sice náramně, ale pak, když viděl naše dětské nadšení, vzal nás s sebou.

Od té doby jsem věděla, co chci. Toužila jsem stát se horolezkyní, zlézat strmé skály a vlastnit opravdické lano! Celé hodiny jsem stála před vývěsní skříňkou s fotografiemi jednoho bratislavského horolezeckého oddílu a představovala si, že v té smyčce pod převisem sedím já, pode mnou nedohledná hloubka. Jenže tenkrát čtrnáctiletá děvčata do horolezeckých oddílů přístup neměla, a tak jsem si musela počkat.

V roce 1959 se Himálaj dočkal první ženské výpravy na osmitisícovku. Vedla ji nejlepší horolezkyně padesátých let, Francouzka Claude Koganová, držitelka ženského výškového rekordu a spolulezkyně slavného Raymonda Lamberta, která již měla na kontě několik himálajských vrcholů, z toho dva sedmitisícové. V expedici převažovaly horolezkyně z alpských zemí, ale byly v ní i dvě Tenzingovy dcery. Statečné průkopnice si zvolily za cíl Čo Oju, Tyrkysovou bohyni, cestou Herberta Tichého.

V té době jsem studovala prvním rokem odbornou matematiku na bratislavské univerzitě a měla jsem za sebou první horolezecký křest ve formě několika túr v tatranské žule. Byla jsem plná roztouženého nadšení a svět mládí mi připadal jako pokladnice marnivých příslibů. Jen ji umět otevřít! Všechny volné chvíle jsem trávila na cvičných vápencích kolem Bratislavy a na jihomoravské Pálavě. Důvěrně jsem již znala sladkou závrať výšek i hořkovonný dech pelyňku a žluté tařice, které rostou ve větru tak vysoko, vysoko. Jak krásné je dotknout se jich vlastníma rukama, když k nim vylezu po nebeském žebříku sotva znatelných chytů a stupů!

Mužské výkony v Himálaji jsem bezmezně obdivovala a představa, že i nějaká žena zorganizuje výpravu na osmitisícovku, mě přiváděla k úžasu. Povýšila jsem Claude na bohyni a se špetkou závisti v koutku duše jsem sledovala osudy její expedice. Dodneška opatruji zažloutlou fotografii vystřiženou z L’Humanité, ze které se usmívá její energická tvář spolu s Claudine van der Stratenovou. Obě našly na hoře svých snů místo štěstí hrob. Zahynuly ve vichřici spolu s dvěma Šerpy a nikdo je nenašel. Po této smutné události se první ženská mezinárodní výprava výstupu na vrchol vzdala.

Tragický osud expedice vyvolal bouřlivou polemiku názorů na ženské horolezectví a jako šafránu bylo těch, kteří ženy hájili. S pocitem smutku jsem si tenkrát uvědomila svou příslušnost ke slabší polovině lidstva, jednoznačně předem vyloučenou z himálajského dobrodružství. Ostatně nic nového pod sluncem: v minulém století bylo ženám stejným způsobem znemožněno studovat na univerzitách. Marná sláva, každá nová věc se rodí s potížemi. Myslím však, že právě tehdy ve mně zakotvila nahlas sice nevyslovená, ale o to krásnější představa obrovské osmitisícové hory. Nic víc ani míň než obraz ve snové dálce, přece však cíl, který napříště vědomě i podvědomě určoval směr mého snažení. Nebylo divu, byla jsem pouhou začátečnicí ve sportu tradičně považovaném za doménu mužů s velkým M a ti nejlepší z našich horolezců vzhlíželi v těch dobách s úctou k Alpám a ke Kavkazu.

Československé horolezectví vkročilo do své expediční éry až v roce 1965 státní výpravou do Hindúkuše. V té době všech čtrnáct osmitisícovek už znalo jména těch, kteří stanuli na vrcholu jako první. Ani po šestnácti letech od tragédie na Čo Oju však mezi nimi nebylo ženské jméno. Naši horolezci se do světového trendu sportovních výstupů ve velehorách rychle zařadili. Jedinou vadou těchto výprav bylo, že téměř nekompromisně ve své většině vylučovaly ženy. Nebo lze snad hodnotit jinak skutečnost, že až do roku 1980 jen dvě československé horolezkyně měly možnost odjet do Himálaje či Hindúkuše jako členky oficiální státní výpravy? Když výprav bylo několik desítek?

Jednou z těch dvou šťastných jsem se podivuhodným řízením osudu stala v roce 1970 já. To jsem již žila v Olomouci, kde jsem dostala místo na univerzitě. Ani manželství s Otakarem, ani synáček Michal, který dovršoval třetí rok svého života, nic nezmenšovalo mou skrytou touhu vylézt na vysokou horu. Čas však letěl a mou jedinou zkušeností s výškou byl zatím výstup na Elbrus, který jsme zlezli s Otakarem v rámci horolezeckého zájezdu na Kavkaz.

Normální cesta na nejvyšší horu Kavkazu je technicky jednoduchá, ale my měli k dispozici jeden jediný den. Po několika aklimatizačních túrách na okolní vrchy oblast postihlo nepříznivé počasí s neutuchajícími bouřkami a následovala série zemětřesení, při níž bylo zničeno i několik budov našeho tábora. V celé oblasti byl vydán zákaz lezení a pořadatelé nám jako náhradní program zajistili autobusový výlet do centrálního Kavkazu. Pravidelná pyramida Elbrusu, s přehledem převyšující všechny okolní hory, nám ale učarovala, a tak jsme se ještě večer vydali na Prijut odinadcati s vrcholem v nadmořské výši necelých 4 000 metrů. Dlouho jsme se nezdrželi, i když nám známí říkali, že kvůli aklimatizaci bychom zde měli strávit nejméně den. Po třech, snad čtyřech hodinách spánku jsme po půlnoci vyrazili dál směrem na Pastuchovy skály nad Prijutem a pak k sedlu mezi západním a východním vrcholem. Zde jsem prvně v životě poznala, co to obnáší, když člověku chybí kyslík. Nejraději by si sedl, ale neudělá to, jde dál. Na vrchol nás nedošla ani polovina, i pro mne s Otakarem bylo dosažení vrcholu spíš vítězstvím vůle. Na zpáteční cestě někteří zvraceli, ztráceli rovnováhu a nebyli schopni samostatně jít, ruští instruktoři je podpírali. Mě sice také bolela hlava, ale to bylo zanedbatelné. Navzdory svému mládí, bylo mi pouhých 21 let, i skutečnosti, že Elbrus byl mou zatím jedinou výškovou zkušeností, jsem méně než padesátiprocentní množství kyslíku ve výšce 5 600 metrů snášela velmi dobře. Poprvé jsem zapochybovala o tvrzení odborníků, že ženy nejsou stvořeny pro expediční horolezectví ve velkých nadmořských výškách.

Osud mi poskytl první šanci. Náš oddíl v součinnosti s univerzitou pořádal malou vědecko-sportovní expedici do Karákóramu, jak se někdy nazývá Západní Himálaj. Vedoucím byl určen Otakar a cílů bylo hned několik. Vedle výstupu na 7 343 metrů vysoký Haramoš, oddělený od masívu Nanga Parbat nejhlubším údolím Indu v místech, kde se na své cestě prořezává z Tibetu napříč hlavním hřebenem Himálaje, to měl být ještě pokus o prvosjezd této obří řeky a nechyběly cíle vědecké. Tedy skromné to zrovna nebylo! Když pákistánská vláda pokus o sjezd Indu na nafukovacím člunu zakázala s odůvodněním, že nemůže podporovat evidentní pokusy o sebevraždu, zůstalo cílů stále ještě dost. Že Indus přesto sjízdný je, dokázal až v roce 1975 Mirek Štětina, ale na zcela jiném plavidle než byl vyřazený armádní člun. Ve výpravě, která se měla jmenovat Indus-Haramoš, nás mělo být osm, i když moje účast byla do poslední chvíle nejistá; žádný ze sedmi mužů jí totiž nebyl nadšen. Musela jsem spolknout mnoho ponižujících poznámek, když jsem ve svém úmyslu chtěla vytrvat, a hlavně jsem musela přijmout funkci expedičního kuchaře, i když vaření nikdy nebylo mou silnou stránkou. Jenže páni kluci se trochu přepočítali, byla bych udělala cokoliv, upsala bych se i čertu-ďáblu, jen abych se do Himálaje dostala.

Čtvrtého července 1970 Michálek slavil třetí narozeniny. Na následující den byl stanoven odjezd našich expedičních vozidel. Náš byt byl převrácen vzhůru nohama, Otakar trávil dny i noci na fakultě, kde byl sklad expedice. Vše bylo zavaleno plastikovými i papírovými sudy a krabicemi s barevnými emblémy, účastníci chodili v té změti s kruhy pod očima od nevyspání a vše dokreslovala příslušná předstartovní horečka. Michal byl téměř do večera u své hlídací tety Kubíčkové, která si vzala na starost i zajištění oslavy důležitého životního jubilea. Dítě přece nebude trpět za své bláznivé rodiče!

Upekla dort, ozdobila jej třemi svíčičkami a mým úkolem bylo pouze se pro něj dostavit. Přišla jsem pozdě, popadla dort na podnosu a se slovy díků scházela po schodech. Protože jsem měla hlavu plnou jiných starostí, samozřejmě jsem na schodech uklouzla a s dortem v náručí přistála o něco níž. Nade mnou stála vyjevená náhradní babička, doma čekala ta skutečná i s dědečkem z Brna a dort byl na maděru. Seděla jsem na schůdku a rozbrečela se.

„Ale děvenko, to není žádná tragédie!“ pronesla tvůrkyně zničeného dortového díla. Vzala podnos, neúhlednou masu na něj srovnala, zasadila svíčky a dodala:

„Oni to pochopí a Michálkovi bude chutnat i tak. Musíte se držet!“ Přidala ještě konejšivé pohlazení a oči se jí dojetím zamžily. Byla to elegantní žena, moudrá a vzdělaná, výborná kuchařka, která se o Michala starala déle než dva roky, ale tuto stránku její povahy jsem v tom okamžiku poznala poprvé. Ano, byla a je mou přítelkyní a první sportovní příznivkyní. Nikdy ji neopomenu od té doby navštívit s čerstvě vyvolanými diáčky po návratu ze svých cest. A ona, která sama nikdy po horách nelezla, nadšeně obdivuje kouzelný horský svět a modlí se, aby se mi dařilo. Michal dávno odrostl kočárku a chodí ke své tetě na Vánoce a narozeniny s kyticí, převyšuje její křehkou postavu již víc než o hlavu, ale naše přátelství vydrželo.

Měla pravdu, dort se snědl a další den jsme vyrazili do Himálaje. Následující čtyři měsíce se pro mne staly neocenitelnou zkušeností a přemírou neopakovatelných zážitků. Již deset tisíc kilometrů dlouhá cesta nákladním autem z Olomouce do pákistánského Islámábádu přes Sovětský svaz, Írán a Afghánistán byla velmi zajímavá a napínavá. Byla však zanedbatelnou ve srovnání s průjezdem rozestavěné cesty kaňonem Indu, kterou její stavitelé poněkud nadsazeně nazvali dálnicí, Karakoram Highway. Skoro čtyři sta kilometrů úseku mezi Béšam Kalou a Gilgitem jsme po ní jeli jako vůbec první cizinci. Povolení vlády jsme obdrželi po šestnácti dnech beznadějného čekání v monzunových průtržích, kvůli kterým nemohlo vzlétnout ani jedno letadlo společnosti PIA. Nikdy nezapomenu na ty dny koncentrovaného strachu, kdy jsem seděla v neustálém střehu na té straně korby najmutého náklaďáku, která se zrovna nacházela na vnitřní straně jevu, kterému se zde říkalo cesta. Naivně jsem se domnívala, na rozdíl od řidičova pomocníka Nandy, jehož jedinou snahou bylo co možno nejlépe si zakrýt tvář cípem turbanu a oddat se podřimování, že bych v případě nutnosti stačila z vozidla padajícího do bezedné hloubky vyskočit.

Mezi Nanga Parbatem na jedné straně a Haramošem na straně druhé se Indus zakousl do obřího sousta. Ze severně ležícího Tibetu se zde prořezává napříč hlavním himálajským masívem a vytváří tak nejhlubší kaňon pevniny, patrný i na plastickém glóbu velikosti fotbalového míče. Ani po létech jsem nezapomněla nic z velikosti tohoto neopakovatelného přírodního úkazu. Nezměrná kamenná poušť, v níž lze najít každou podobu horniny od jednotlivých bloků až po jemňoučký písek, kde však lidské oko marně pátrá po plachém úsměvu kytičky nebo alespoň po úlevném ostrůvku zeleně. Na dně kamenného kaňonu se valí veleřeka. Na tu dálku, vlastně hloubku stovek metrů, není slyšet její řev v obřích peřejích. Vnímáme pouze matně lesklý povrch vody, nabitý energií. Monzun naplnil řeku bahnem, má barvu rozpuštěného olova, která se ve svitu měsíce mění v pablesky rtuti. Sesuv půdy střídá co chvíli zavalená stržená část cesty. Když naše najmuté nákladní auto potřetí v průběhu dvou dnů prudce zabrzdilo před čerstvě navršenou bariérou kamení, už jsme nebyli překvapeni. Zvykli jsme si na strach i na trpkou vůni zvířeného prachu, který se na nás usazoval v třímilimetrové vrstvě. Voněl sírou, která umocňovala atmosféru pekelného jícnu. Pochopila jsem, proč mělo každé nákladní auto na přední kapotě ozdobný nápis Inšalláh, což znamená: Děj se vůle Alláhova!

Za slavným Rakhiotským mostem, zavěšeným na ocelových lanech vysoko nad kolmo zaříznutým korytem, které voda vymlela do skalního podloží, se nám v růžovém svítání zjevila diamirská královna – Nanga Parbat a stala se první osmitisícovkou, kterou mi bylo dopřáno na vlastní oči spatřit. A pak již netrvalo dlouho a my se na šest týdnů stali dočasnou součástí jednoho horského údolí, jemuž vévodil hrdý masív Haramoše. V jeho strmých srázech jsme postupně jen se dvěma výškovými nosiči vybudovali čtyři výškové tábory. Získávala jsem první expediční zkušenosti. Seznámila jsem se s celou řadou nebezpečí, která se ve vysokých horách zákonitě vyskytnou, naučila jsem se s nákladem na zádech utíkat před padajícím kamením v téměř pětitisícové výšce, se zadrženým dechem jemnými krůčky překračovat labilní ledové mosty bezedných trhlin divoce vyhlížejících ledopádů a vrhat přitom ještě kradmé pohledy nahoru, kde bezprostředně nad hlavou visí nachystané tuny ledových krápníků. Důvěrně jsem na vlastní kůži zakusila, jakou obrovskou vůli musí člověk vynaložit, aby překonal strach, padesátistupňové rozdíly teplot, aby si urval z řídkého vzduchu tolik chybějící kyslík. A poznala jsem také smysl označení ponorková nemoc, jevu, který postihuje soužití malé a uzavřené skupiny lidí žijících v extrémních podmínkách. Předtím jsem netušila, že může vadit, jak kamarád pije z hrnku, nebo způsob jeho kašle. Ale pochopila jsem také, jak je vysokohorský svět krásný.

Na hlavní vrchol Haramoše jsme sice nevylezli, ale pro mne výprava skončila úspěšně. Stala jsem se první horolezkyní ze socialistických zemí, která si v Himálaji sáhla na vrchol. Byl jím 6 750 metrů vysoký Haramoš II. Když jsme se v listopadu vrátili do vlasti, byla jsem šťastná, že jsme opět všichni s Michálkem pohromadě, ale zároveň jsem zjistila, že kouzlu vysokých hor jsem propadla definitivně.

Hora k Mohamedovi nepřijde

Mýlil by se, kdo by předpokládal, že výstup na Haramoš II mi otevřel cestu do některé další oficiální výpravy, pořádané naším horolezeckým svazem. Expedice zůstávaly výlučně mužskou záležitostí!

„My muži ani nevíme, proč vás, ženy, na našich výpravách nechceme, ale podstatné je, že vás tam nechceme.“ Tato duchaplná slova z úst krajského předsedy horolezectví zazněla na jedné ze schůzí, kde jsem vznesla protest, který mi pouze vynesl nechtěnou pověst novodobého ženského Dona Quijota. V průběhu sedmdesátých let jsem totiž přijala funkci v horolezeckém svazu, abych snad alespoň trochu ovlivnila názory na ženské expediční lezení. Já, která jsem měla hrůzu z veřejného vystupování, jež by se týkalo něčeho jiného než matematiky. Měla jsem trému dokonce i před číšníkem v kavárně! Protože jsem nikdy neoplývala přebytkem diplomacie ani uměním taktiky či strategie, bylo toto období mého života dost neklidné. Naštěstí Otakar, sám zanícený horolezec, vodák, přírodovědec a milovník přírody, měl pro mne pochopení a měl se mnou trpělivost. Kolik jen musel vyslechnout nářků, plánů, vymyslet dobrých rad a argumentů. Věděl, že doma klid nebude do té doby, dokud se mi nepodaří vystoupit na nějaký pořádný kopec.

První ženský výstup na osmitisícovku uskutečnily v roce 1974 Japonky. Svým vítězstvím na Manáslu, 8 156 metrů vysoké hoře v Centrálním Himálaji, zbouraly nejhorší, psychickou bariéru. O rok později vystoupily na Mount Everest. První ženou na třetím pólu se stala drobná, houževnatá Džunko Tabeiová. Ve stejném roce – Mezinárodním roce žen – byly úspěšné Polky, Halina Syrokomská a Anna Okopiňská vystoupily na Gašerbrum II., jednu ze čtyř osmitisícovek Karákóramu. Opakovaly původní rakouskou prvovýstupovou trasu. Rakouská republika na jejich počest dokonce vytiskla poštovní známku.

Pokoušela jsem se těmito skutečnostmi argumentovat při prosazování myšlenky československé ženské expedice, která se mi zdála přirozená, ale s rostoucím zoufalstvím jsem si uvědomovala, že moje donquijotská pozice se nemění. I nadále byli do expedic nominováni jen muži, přestože technická vyspělost některých našich děvčat nepochybně začala nabývat přinejmenším evropské úrovně. Jednou, na nějaké větší schůzi funkcionářů, jsem se před početným plénem opět dovolávala spravedlnosti s obvyklým poukazováním na nové směry v ženském horolezectví. Odměnou mi byly mírně pobavené obličeje zúčastněných. Tu jsem si vzpomněla na poštovní známku, na které byl vyobrazen atlet při hodu oštěpem, seděl však při tomto výkonu v invalidním vozíčku. Známku vydali u příležitosti olympiády tělesně postižených v Grenoblu a já ji odlepila z nějakého dopisu a uschovala mezi svými drahocennostmi.

„I tělesně handicapovaní mají své soutěže,“ vyletělo ze mne a postupně jsem se tak rozvášnila, že jsem zapomněla na obvyklou trému.

„Přece smysl sportu není jen v absolutní hodnotě maximálního výkonu, nezávislého na fyzickém fondu. Je to spíše dosažení dokonalosti v mezích jednotlivých typů. Šampión v muší váze je právě tak šampiónem jako jeho kolega v těžké váze, mistryně v lyžování není horší než mistr, i když on je rychlejší. Patří ke dvěma různým skupinám,“ citovala jsem názory na hodnotu ženského sportu z knihy Simone Beauvoirové.

Nevím dodnes, jestli někdo z plného sálu, byli tam z devadesáti procent muži, pochopil, co jsem chtěla říct. A když ano, tak jestli si uvědomil, že totéž platí i pro horolezectví, protože zlézat hory není záležitostí ani mužskou, ani ženskou, ale v tom nejlepším slova smyslu věcí lidskou. Je snahou o překonání sebe samého a tato snaha je stará jako lidstvo. A ženy jsou přece také součástí lidstva, každý druhý člověk je žena!

Nikdo ze sálu nic neřekl, neprojevil ani souhlas, ani nesouhlas, ale ke změně v názorech nedošlo. Jen jeden z těch, kteří mne zařadili mezi „bláznivé sufražetky“, sepsal nelichotivý pamflet o ženském horolezectví, ve kterém výsměšně líčil, kterak sportovní ctižádost většiny horolezkyň končí mezi plínkami a vařením kašiček. Článek sice nikdy nebyl publikován, ale neznámá dobrá duše mi poslala opis. Účel byl splněn: třásla jsem se vzteky i bezmocí a dalo mi hodně práce dopracovat se jakž takž k nadhledu. Až později jsem pochopila, že kdo chce zorganizovat expedici, nesmí se nechat podobnými věcmi znechutit.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Sen o vysoké hoře

Hora k Mohamedovi nepřijde