Má kniha.cz

Roman Zeman

PRAVDA MEZI NEBEM A ZEMÍ

Ukázka z elektronické knihy

© David Nicolas Zelenka

© Má kniha.cz

© Všechna práva jsou vyhrazena!

Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována nebo kopírována v podobě mechanické, elektronické,

anebo šířená jakýmkoliv jiným informačním systémem bez předcházejícího souhlasu držitelů autorských práv.

ISBN 978-80-7548-089-7

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2019

PROLOG

Hustá mračna halící planetu Zemi do neproniknutelného závoje se na pár okamžiků rozevřela a jasnovidné oči spatřily hrůzné obrazy dění, čekajícího s neúprosnou jistotou na všechny lidské duchy, kteří budou záhy nuceni definitivně rozuzlit koloběh svých životů.

Modrá planeta se vinou negativního myšlení a jednání lidí vychýlila ze své předem určené dráhy a děsivé následky, které postihly její obyvatele, byly takřka zničující. Před očima jasnozřivého pozorovatele se odehrávaly děje, které už dávní proroci popsali jako Apokalypsu.

Živly svým působením přetvářely, zasahovaly a ničily všechny zemské kontinenty. Obrovské povodně byly střídány vichřicemi, písečnými bouřemi, suchem a požáry, jejichž dosah si lidé ani v té nejbujnější fantazii nedokázali představit.

Neustávající zemětřesení bortila stavby pyšného lidstva, jež se nechtělo dobrovolně včlenit do harmonie dokonalého univerza. Bytostní služebníci Merkurovi tak plnili vůli svého vládce a konečně se postavili pokleslému chtění padlých lidských duchů, řítících se nevědomě do jisté záhuby. K tomu všemu se následně přidá i velká řada dosud neznámých chorob, na které lidstvo nenajde žádný účinný protilék. Tyto procesy jen doplní zbývající prázdné místo ve velké mozaice katastrofického scénáře pozemské budoucnosti.

Avšak většina nových chorob, sužujících pozemskou populaci, nebude trestem shůry. Ony budou součástí plánu malé, ale mocné skupiny, vládnoucí v té době, skrze všudypřítomný mamon, celému světu.

Je to záměr, jak jednou provždy zotročit lidstvo, zredukovat počet nehodících se obyvatel a získat plnou kontrolu nad chodem celé planety.

Jedním z temných cílů těchto „vyvolených“ bude prostřednictvím implantovaných mikročipů plně kontrolovat všechny obyvatele Země, kteří zůstanou po velké selekci naživu. Až bude ďábelský plán dokončen, budou pozemšťané pod konečnou nadvládou nového světového řádu a sil temna, z nichž už se nikdy nevymaní. Precizní projekt, připravovaný po staletí jejich rodinnými příslušníky, bude tak dokonalý, že ho otupělá lidská populace nebude schopna zaregistrovat.

V době chamtivosti a všudypřítomného konzumu půjde pozemské lidstvo okolo otevřené pokladnice duchovních hodnot jako slepec. Pohodlná a široká cesta „blahobytu“ dovede lidské pokolení s jistotou k bezedné temné propasti, z níž už nebude návratu.

Cesta ke světlu a Pravdě tím bude jednou provždy odříznuta. Sledující jasnozřivé oči mohly vidět toto dění zrychleně, podobně jako když se přetáčí film. Procházely tak možná stovkami let vleklého pozemského utrpení, která čekají v blízké budoucnosti na všechny, kdo už v této době propadají silám temnot a jejich vděčným přisluhovačům.

Vidění blízké budoucnosti nabídlo jasnovidnému zraku ještě jednu velkou hádanku. Než celý proces převratných změn začne, napadnou modrou planetu stovky létajících diskových strojů, které budou s neúprosnou přesností zasahovat své cíle a systematicky vyhlazovat lidskou populaci z předem určených lokalit povrchu zemského. Neznámé zbraňové technologie budou ve svém ničivém účinku tak „dokonalé“, že lidstvo ani na okamžik nezapochybuje o jejich mimoplanetárním původu. Ale v tomto případě bude opak pravdou. Technologie bude ryze pozemská.

V ten moment se zdálo, jako by se „film“ jasnovidných úkazů zpomalil a shůry se k němu přidal ještě jeden obraz. Ve světelném kuželu bílého záření bylo možno rozeznávat gotickou klenbu středověkého hradu, v jehož obrovském sloupovém sále stál kolosální kulatý stůl. Tam seděla početná skupina ušlechtilých rytířů v plné zbroji. Jeden z nich stál a trpělivě shlížel dolů na pozemské dění posledního soudu. Krásu a dokonalé rysy jeho obličeje nebylo možné slovy popsat. Zářivé zlaté vlasy mu padaly až na ramena a v jeho očích bylo možné spatřit současně tvůrčí i ničivou sílu. V ruce držel světelné kopí a záře jeho lesklé zbroje se rozlévala po okolním prostranství, kde nebylo možné spatřit ani náznak stínu.

Nebylo pochyb o tom, že tento impozantní jedinec byl v tamní hierarchii králem. Jeho důstojný a majestátný vzhled utvrzoval pozorovatele v přesvědčení, že je v Pravdě králem králů.

Pak se jasnovidné zření začalo pomalu vytrácet a duše pozorovatele zřetelně vyciťovala, že je přitahována zpět ke svému pozemskému tělu, které v tomto životě obývala.

V okamžiku, kdy došlo ke spojení ducha a pozemského těla, spadl Erik z postele na zem a chvíli nemohl popadnout dech. Čekal, až se jeho éterické tělo z jemných substancí správně usadí do hrubého hmotného obalu, a pak se pomalu postavil. Malá, špinavá a zatuchlá kajuta zaoceánské obchodní lodi bez oken, jež byla ještě k tomu silně cítit potem a močí, nenabízela zrovna moc prostoru k psychické relaxaci. Tu by teď potřeboval ze všeho nejvíc, ale v jeho nynějším okolí nebyl nikdo, kdo by mu byl ochoten podat pomyslnou pomocnou ruku. Opíral se o kovovou stěnu místnosti, na které zřetelně cítil vibrace lodních motorů, a zpětně hodnotil situaci.

Dnes byl utečencem obviněným z vraždy, jenž byl donucen narychlo opustit rodnou zemi a vydat se vstříc nejistému osudu na neznámý kontinent. Bez rodiny, bez přátel, bez možnosti spojení a návratu. Psanec, jenž měl ve svém nitru tajemství, které by dokázalo na poslední chvíli osvobodit všechny obyvatele planety z definitivních plánů Nového světového řádu.

Ke svému tvrzení měl jako podpůrný důkaz argument „vis major,“ před nímž by musela ustoupit celá vědecká veřejnost. Ovšem pokud by se mu podařilo někde veřejně vystoupit a říci lidem Pravdu, již měl ve svém nitru.

To byl ve skutečnosti ten pravý kámen úrazu. Nikdo z jeho neviditelných protivníků mu nedovolí říci světu pravdu a vyvést ho tak z područí otroctví. A to všechno jenom proto, že chtěl své nadání a schopnosti dát ve prospěch celého společenství lidí, žijících na Zemi. To byla ta největší vina, které se mohl dopustit a které se také vědomě dopustil.

I když byl na útěku, okraden o svůj dosavadní život, odtržen od rodiny a bylo mu usilováno o život, přesto se cítil být tím nejbohatším člověkem na Zemi. On znal pravé tajemství vesmíru a stvoření. Velmi dobře věděl, že to největší bohatství spočívá ve vědění a poznání. A toho se mu dostalo měrou vrchovatou. Ve svém nitru ukrýval záhadu o původu pozemského člověka. Znal odpověď na otázku, odkud přichází a jaký je pravý cíl jeho cesty. Měl klíč od klenotnice duchovních pravd a spolu s ním i touhu, podělit se o ně s každým, kdo projeví nepředstíraný zájem.

To byl jeden ze dvou důvodů, proč se nyní nacházel na velké nákladní lodi tisíce kilometrů od domova. Důvod druhý byl sice jen mocným a podpůrným důkazem důvodu prvního, ale pro jeho mocné světské nepřátele byl o to nebezpečnější.

I přes výslovný zákaz kapitána opustil svou zapáchající kajutu a vydal se směrem k lodní palubě. Chtěl se alespoň na pár okamžiků nadýchat čerstvého vzduchu. To byla ta jediná psychická vzpruha, kterou si ve své složité situaci mohl dovolit.

Když se ocitl pod hvězdným nebem, zavřel oči a na pár okamžiků nastavil svou pobledlou tvář záření kosmických těles. Pak se opřel o bok lodi a dlouhé minuty sledoval, jak příď plavidla prořezává černou mořskou hladinu a vytváří velké chuchvalce bílé pěny.

Posadil se na palubu a s pocity nostalgie a sentimentu vzpomínal na to, jak vlastně celý jeho neuvěřitelný příběh začal.

Kniha první

Pod křídly světla

1. KAPITOLA

Takhle si Erik oslavu svých šestnáctých narozenin nepředstavoval. Seděl v čekárně před operačním sálem a vytrvale sledoval červené světlo, oznamující, že se právě operuje. Pálilo ho v očích, protože se už pěkných pár dní pořádně nevyspal. Jak by také mohl. To nepříjemné červené světlo svítilo kvůli jeho matce, která právě teď bojovala o život. Nemohl říct, že by měl jednoho z rodičů raději než druhého, ale stále se cítil být více přitahován k té „zvláštní“ ženě, jež ho přivedla na svět. Právě ona dělala domov pravým domovem, měla pro něj vždy pochopení a uměla odpovědět téměř na všechny jeho otázky. A kvůli ní je dnes celá rodina v nemocnici.

Vedle něj seděli prarodiče z matčiny strany. V jejich tvářích byla vidět bolest, i když se ji snažili skrýt, aby chlapce ještě víc nevystrašili. Erik však dokázal tyto věci velmi dobře vycítit. Otec přecházel po úzké a dlouhé chodbě stále sem a tam. Z povadlých rysů v jeho obličeji se dalo vyčíst mnoho probdělých nocí, které strávil přemýšlením o minulosti i budoucnosti.

Vtom světlo přestalo svítit. Za okamžik se otevřely dveře a z nich vyšla skupina operatérů. Všichni vstali, ale jen otec v sobě našel sílu, aby jim vyšel vstříc. Lékař, který řídil celou operaci, letmým gestem vyzval manžela pacientky, aby ho následoval do kanceláře, a celá skupina jim mizela z očí v dlouhé bílé chodbě. Erik zůstal stát v čekárně s prarodiči. Nebyl vůbec schopen přemýšlet a jediné, co v té době ovládalo jeho emoce, byl cit. Ten velmi zvláštní stav vnímání, který si vzhledem ke svému věku nedokázal vysvětlit. Vnitřně prožíval nádherné chvíle strávené s matkou. Dokázal si je vybavit tak živě, jako by je mohl znovu prožívat v plném uvědomění a s veškerou silou všech původních emocí. Protože dosud neměl možnost srovnání, domníval se, že to jsou jen silné paměťové schopnosti, které může mít každý jedinec. V tom se však velmi mýlil, ale o tom zatím neměl ani nejmenší tušení.

To však už otec pomalým krokem mířil zpátky k nim. Sedl si a tichým hlasem oznámil, že operace proběhla bez komplikací, ale že se všichni musí obrnit trpělivostí a čekat.

Erikova matka měla nádor na mozku. Po několikaměsíčním vnitřním boji, kdy operaci stále odmítala, se její stav velmi zhoršil a musela být hospitalizována. Erikova otce čekalo zatím nejtěžší rozhodnutí v jeho životě. Má svou ženu nechat pomalu umírat, nebo svolit k operaci, jejíž výsledek je naprosto nejistý. To, co prožíval před svým konečným rozhodnutím, lze jen těžko vtěsnat do slov. Desítky probdělých nocí strávených vzpomínkami na společný život. Každý den se tisíckrát ptal sám sebe, jestli má vůbec právo tak závažnou věc sám rozhodnout. Kladl si pořád stejné otázky, jak zdůvodní celé rodině a hlavně synovi své rozhodnutí v případě neúspěchu operace. Když otec domluvil, všichni bez jediného slova opustili prostory nemocnice, nasedli do vozu a odjeli. Zanedlouho zastavili před domem, kde bydleli Erikovi prarodiče. Ti se rozloučili a vystoupili z auta. Erik si všiml výrazu v jejich očích, vyjadřoval hrůzu a bezmocnost čekání. Nepřišlo mu nijak zvláštní, že dokázal rozpoznat opravdové pocity člověka a vždy odhalil přetvářku. Avšak v této chvíli to bylo to poslední, na co by myslel. Otec se pomalu rozjel a vůz zamířil k malému domku na kraji velkoměsta.

2. KAPITOLA

Když přijeli domů, Erik beze slova odešel do svého pokoje. Myšlenky se mu honily hlavou neuvěřitelnou rychlostí. Nezpůsobovalo mu to žádnou bolest, jak to v podobných případech slýchával od jiných lidí, na které dolehl velký stres. Ba naopak, zdálo se mu, jako by v něm někdo pomalu aktivoval jiný způsob vnímání, nedokázal by to však popsat slovy.

Chtěl si zahrát pár her na počítači, ale nešlo to. Pustil si hudbu na cédečku, ale do myšlenek se mu vkrádaly zvláštní obrazy, které si matně vybavoval z dětství. Předpokládal, že je to výsledek nervového vypětí, jímž procházel v posledních dnech a hodinách.

Po chvíli přišel otec s návrhem, že si udělají dobrou večeři, ale Erik ho slušně odmítl. Omluvil se, že chce být sám. Lehl si do postele, přestal přemýšlet a nechal myšlenky samovolně přicházet a odcházet. Byla to hra, kterou ho učila matka před spaním, když byl ještě malý a nechtěl ani po pohádce usnout. Vzpomínal, jak mu říkávala, že když se mu to podaří, uvidí plno věcí, o kterých lidé vyprávějí v bájích a pověstech. Pamatoval si, že ještě jako dítě to občas dokázal, ale s přibývajícím věkem, kdy začal chodit do školy, tuto schopnost pomalu ztrácel. I nyní, téměř pokaždé když usínal, viděl obrazy, které by se snad daly připodobnit ke kaleidoskopu. Bylo jich mnoho, rychle se střídaly, měnily barvy, strukturu, a dokonce se zdály být plastické. Byla to krásná podívaná, která však byla jistou předzvěstí brzkého spánku a ztráty denního vědomí.

Erik ležel oblečený na rozestlané posteli ve svém pokoji. Podle zmíněných obrazů poznal, že už brzy usne, a vlastně si dnes po tak těžkém dni ani nic jiného nepřál. Výjevy náhle zmizely a Erik se díval sám na sebe od stropu místnosti. Viděl své tělo ležet na posteli, ale zdálo se mu najednou cizí a skoro měl pocit, že už mu nepatří. Viděl svůj pokoj úplně jinak, než jak ho znal z pohledu denního vnímání, ale nejvíce ho zarazilo zvláštní vidění barevného spektra. Nevěděl proč, ale táhlo ho to pořád nahoru a jen dal volný průchod chtění směrem vzhůru, ihned se ocitl v místech, kde si přál být. Ten pocit lehkosti a svobody, jaký dosud nikdy nepoznal, byl neuvěřitelně krásný. Podíval se pomalu pod sebe a nevěřil svým očím.

Dole pod ním se ve svitu slunce jevila azurově modře zářící planeta Země. Nacházel se v černém tichu vesmíru, které nic nerušilo. Jestliže v barvách svého pokoje viděl jemné rozdíly, pak v tomto místě byla odlišnost tak veliká, že by ji ani těmi nejbarvitějšími slovy nedokázal vyjádřit. Znovu se zahleděl dolů a spatřil něco, čeho si předtím vůbec nevšiml. Od místa jeho solar plexu se táhla velmi jemná, jasně stříbřitá a pružná hmota podobná šňůře až dolů do míst, která si v hodinách zeměpisu ukazovali na globusu. Najednou, ani nevěděl proč, ho něco nutilo, aby se otočil a svou pozornost upřel jiným směrem.

Spatřil tam malý šedavý obláček a na něm světlou postavu v zářivě bílých šatech, která jako by se pomalým letem přibližovala až k němu. Neviděl jí do obličeje, ale ten obraz mu připomněl anděla z jednoho obrazu v kostele, který kdysi s matkou společně navštívili. Jaké však bylo jeho překvapení, když v tváři oné záhadné bytosti rozeznal matčinu podobu. Láskyplně se na něho dívala, a přestože jeho ucho nezaznamenalo žádný zvuk, nějakým způsobem rozuměl naprosto přesně všemu, co říkala. Radila mu, aby se vždy pokoušel najít pravý řád věcí, že každý pozemský důsledek má i svou příčinu, která lidem nemusí být ihned srozumitelná a většina obyvatel planety by ji pro správné porozumění měla hledat v hlubinách svého bytí, neboť nic se neděje náhodně, nýbrž v důsledku samočinně působících zákonitostí stvoření a že právě on má obrovský dar pro pochopení tohoto divuplného celku.

Erik vůbec nerozuměl významu slov, která mu matčina podoba sdělila. Vtom se postava začala vzdalovat a jako by se pomalu rozplývala, až mu nakonec úplně zmizela z očí. Najednou ho v něm probuzené chtění vrátit se zpět okamžitě přeneslo do postele v jeho pokoji. Nejdřív se posadil a potom pomalým krokem přešel k oknu a díval se na hvězdnou oblohu. Jeho matka zemřela. Nevěděl proč, ale najednou si tím byl tak jistý jako celým svým bytím. Znovu se vrátil k posteli, posadil se a přemýšlel, jak je možné, že to ví. Třeba měl jen zvláštní sen, který v něm vyvolal tyto pocity, a nic z toho, co před pár okamžiky prožil, není pravda. Když se však pokusil o zklidnění myšlenek a nechal na sebe zapůsobit ono cítění, které občas nazýval instinktem nebo předtuchou, zjistil, velmi zklamán, že se nemýlil. Nevěděl, kolik času uplynulo, a ani ho to nezajímalo. Zdálo se mu, jako by nějakým způsobem mohl vnímat své okolí jinak než běžnými smysly. Slyšel, jak dole v domě zazvonil telefon, a to ho vyrušilo z jeho úvah. Erikův otec s někým krátce a tiše mluvil, potom položil sluchátko a vyšel ven před dům. Aniž by Erik vyslechl obsah rozhovoru, byl si jist, že volali z nemocnice, aby jim oznámili tu nejhorší zprávu.

Při pohledu z okna na zahradu viděl otce sedícího na zemi pod stromem. Obličej měl v dlaních a z třesu jeho těla poznal, jaký zármutek jím v tom okamžiku zmítá. V Erikovi se vzdouvaly vlny pocitů, podpořené zoufalstvím otce, jemuž viditelně chyběla odvaha jít se smutnou zprávou za synem. Uvnitř chlapce probíhaly děje, kterým nerozuměl. Velmi silně cítil, že souvisí s prožitím předchozích událostí. Pociťoval uvnitř hluboký zármutek, o němž věděl, že by se změnil v hysterický pláč, nebýt zvláštního vzkazu jeho matky. Sám se zarazil nad svými myšlenkami, které prožitý sen přijaly jako reálnou skutečnost. Skutečnost, které vůbec nerozuměl a ještě méně ji chápal.

Byl si naprosto jistý, že rozumové myšlení, které se v tuto chvíli velmi silně bránilo jeho cítění, je nesprávné. Věděl, že jednou Pravdu najde, když vtom ho náhle vyrušilo zaklepání na dveře jeho pokoje. Otec stál proti němu, ale jeho výraz neodpovídal vnitřnímu napětí prožitému před domem. Snažil se nenechat na sobě znát tolik bolesti a předstíranou vnitřní silou chtěl být synovi oporou. Vzal Erika okolo ramen, sedl si s ním na postel a řekl mu: „Eriku, je mi to moc líto, ale mám velmi smutnou zprávu. Chtěl bych se s tebou podělit o bolest, která drásá mé srdce a zatemňuje mou mysl. Tvá drahá matka a moje milovaná manželka nás navždy opustila.“

Otci začal kolísat hlas a do očí se mu nahrnuly slzy.

„Víš, chci se ti moc omluvit. Souhlas s tou operací jsem neměl dát. Kdybych to neudělal, byla by tu ještě dnes s námi. Věřil jsem, že dělám to nejlepší, a teď bych si přál, aby se to raději vůbec nestalo. Velmi mě to trápí. Eriku, odpusť mi, jestli můžeš.“

Otec se bál Erikovy reakce, protože netušil, jak moc je chlapec posílen předchozím mimotělním prožitkem. Erik se otočil k otci, podíval se na něj svýma pomněnkovýma očima, přes které mu padaly světle plavé vlasy, a tichým hlasem odpověděl:

„Přestaň se obviňovat, tati. Každý na tvém místě by rozhodl úplně stejně. Všichni ten krok schvalovali a nikdo ti to v žádném případě nebude vyčítat.“ Na otci byla vidět znatelná úleva. Čekal synovu reakci podstatně horší a byl rád, že má těžký okamžik za sebou. Pak k Erikovi znovu promluvil.

„Musím do nemocnice, můžeš jet se mnou, jestli chceš. Ale nebudu se zlobit, když nepojedeš. Pochopím, jestli do těch míst nechceš jít.“

Erik bez rozmyslu odpověděl.

„Samozřejmě že pojedu. Myslím, že bychom měli zajet k babičce a dědovi. Zaslouží si, abychom jim to řekli osobně, jestli to ještě nevědí.“

Otec mlčky zavrtěl hlavou.

„Řekl jsem doktorovi, že vyrozumím rodinu sám.“

Erikovi přišlo zvláštní, jak prožíval tyto chvíle. Věděl, že bez předchozích prožitků by se v něm zvedla silná vlna emocí.

Teď však prožíval všechno úplně jinak. Ne, že by jeho pocity byly slabší, naopak, cítil je mnohem silněji. Vzal si na sebe bundu a řekl otci.

„Mám žízeň, musím si zajít pro něco do lednice.“ Otec, který do té doby seděl, se také zvedl, zavřel za sebou dveře a scházel dolů po schodech.

„Vezmu si něco na sebe a pomalu vyrazíme. U babičky se zastavíme, to je dobrý nápad. Možná budou chtít jet s námi.“ Potom oba mlčky vyšli ven z domu a záhy už jejich auto ujíždělo směrem k městu.

Podle očekávání zasáhla zpráva Erikovy prarodiče velmi citelně. Babička se po počátečním šoku dala do usedavého pláče a ani její manžel nezakrýval svou bolest nad ztrátou jediné dcery. Zatímco už všichni seděli u stolu, zašel děda do špajzu a přinesl láhev s čirou tekutinou, na které chyběla viněta.

„Je to domácí slivovice,“ řekl a začal ji nalévat do malých kalíšků.

„Mám ji od souseda na dobré zažívání,“ a přes závažnost situace se trochu usmál. Podal sklenky všem. Otci, který tu byl autem, i Erikovi, jenž byl ještě nezletilý. Děda vstal a řekl:

„Ať její duše může v klidu odejít a nic jí v tom nebrání.“ Nato pozvedl pohárek a chtěl se napít, ale Erikův otec dal najevo svou nelibost.

„Dědo, jaká duše, co to prosím vás před tím klukem říkáte. Když člověk zemře, tak jeho bytí končí. Žijeme snad na přelomu třetího tisíciletí nebo ne?“ Děda změřil Erikova otce pohledem, z něhož bylo možno vyčíst, že se nechce pouštět do boje s větrnými mlýny. Zato v Erikovi vyvolala otcova poznámka velmi zvláštní stav. Nicméně všichni povstali a sklenku vypili. Děda začal znovu plnit pohárky, ale Erikův otec ho zarazil:

„Dědo, moc děkuju, ale to stačí. Já ještě pojedu vozem a Erik na to má dost času.“ Po krátkém rozhovoru se pak shodli na tom, že do nemocnice pojede jen otec a Erik zůstane přes noc u dědy a babičky. Vyřídí, co je potřeba, a vyzvedne ho druhý den ráno.

Erik se probudil druhého dne až kolem desáté hodiny ranní. Spal v bývalém pokoji své matky. Její rodiče nechali všechny věci na svém místě, a tak mohl vidět na zdech plno starých fotografií. Matka na nich byla ještě za svobodna, a musel uznat, že byla velmi hezká. Najednou jím projela bolest ze ztráty milovaného člověka, ale hned cítil přicházet odněkud proud síly, který mírnil citové projevy. Vstal z postele a zamířil do koupelny. Zaslechl, jak si děda v obývacím pokoji s někým povídá. Hlasy rozpoznal okamžitě. Vzal za kliku a otevřel dveře. U stolu seděl otec s prarodiči a Erikův strýc z matčiny strany Petr. Bylo znát, že po Erikově příchodu změnili téma.

„Dobré ráno,“ pozdravil Erik.

„Ahoj, Petře,“ prohodil ke strýci. Ten se na Erika mile usmál, slušně odpověděl na pozdrav, ale i na něm bylo znát, že právě přerušil důležitý rozhovor.

„Jsem rád, že ses dobře vyspal, sedím tu už aspoň hodinu, ale babička mi nechtěla dovolit, abych tě probudil,“ řekl otec a pokusil se o úsměv. Erik na jeho tváři viděl známky probdělé noci.

„Spal jsem, jako když mě do vody hodí,“ odpověděl Erik. „Měl jsem trochu strach, abych neměl špatné sny, ale nezdálo se mi vůbec nic.“

Babička se zvedla od stolu a zeptala se ho.

„Dáš si čaj, nebo kakao?“ Erik rozhodil ruce: „Asi kakao.“ Pak se otočil k otci a řekl.

„Zdálo se mi, že jste mluvili o něčem důležitém, nemám odejít?“ Otec zavrtěl hlavou.

„Není třeba, mluvili jsme o detailech pohřbu, ale zdá se, že věc už je vyřešená.“ „Půjdu se umýt, obléknu se a můžeme jet,“ řekl Erik otci a odešel.

Cítil, že si chtějí ještě něco říct, a tak je nechal o samotě. Když se vrátil, kakao už stálo na stole. Beze slova ho vypil a vrátil hrnek babičce. Potom oba s otcem vstali, rozloučili se s ostatními a odešli. Erik se chtěl otce zeptat, o čem předtím mluvili, ale pak si to rozmyslel. Když bude otec chtít, tak mu o tom řekne sám. V autě bylo ticho a Erik si v duchu říkal, že kvůli takovým okamžikům se do aut začala montovat rádia.

Když přijeli domů, zeptal se otec Erika, jestli nemá hlad. Chlapec jen zavrtěl hlavou.

„Nemám na jídlo ani pomyšlení, snad později. Ale rád bych si s tebou o něčem promluvil, jestli máš chvilku.“

Otec bez rozmyšlení odpověděl.

„To je snad samozřejmost, od toho jsem tady. Pojď, půjdeme si sednout ke stolu.“

Když se posadili, Erik chvíli nevěděl, jak má vlastně začít. Po krátké době se ale osmělil a pomalu spustil.

„Nevím, jak to vysvětlit, těžko se mi mluví o věcech, kterým nerozumím. Stalo se mi něco velmi zvláštního, a nevím, s kým bych si o tom mohl promluvit. Mám strach, aby mě lidi neměli za blázna.“

Otec se posadil k chlapci blíž.

„Eriku, vím, že situace, kterou teď oba dva prožíváme, je velmi těžká. Nemusíš mít žádné obavy, řekni mi, co tě trápí.“

Erik popsal, jak nejlépe mohl, zvláštní zážitek ze dne, kdy matka zemřela. Sám byl překvapen, odkud se v něm brala slova umožňující vše tak dopodrobna vylíčit. Když skončil, všiml si výrazu v otcově tváři. Byl jiný, než očekával. Nebylo v něm ani trochu pochopení, které tolik hledal. Mladík sklopil oči a okamžitě zalitoval, že o něčem podobném vůbec začal mluvit. Když svůj pohled zvedl ze země a podíval se na otce, nevěřil vlastním očím. Muž, který seděl před oknem, měl okolo sebe vejčitý obal plný barev, do něhož shůry padal zlatý déšť. V jeho barevném spektru převládala žlutozelená a okrová, která přecházela do hnědé. Chlapec úkazu vůbec nerozuměl, ale věděl naprosto přesně, že otci o tom nic dalšího říkat nebude. I když nerozuměl tomu, co přesně tyto barevné kombinace vyjadřují, vnitřně cítil, že to není nic dobrého.

Otec začal mluvit, ale intonace jeho hlasu jako by v Erikovi rozezvučela vnitřní varovné zvony. Cítil, že v tu chvíli otec není zajedno s tím, co říká. Chlapec se opět zamyslel nad tím, kde se v něm vzala ta zvláštní schopnost vyciťování, ale otec rychle pokračoval.

„Nevím, jestli by něco takového bylo možné, ale tvá matka údajně měla přibližně ve tvém věku zvláštní schopnosti nebo se mi to alespoň pokoušela namluvit. Jako malá prý jezdila často na venkov ke své tetě, která po smrti svého manžela žila dlouhá léta na samotě za vesnicí. Byla sama, peněz moc neměla, a tak se snažila přivydělat si na živobytí sbíráním léčivých bylin a jejich prodejem po okolí. Lidé ji dokonce volali, když někdo onemocněl a doktor nedokázal najít účinnou pomoc. Prý léčila přikládáním rukou, jemuž se dnes říká léčivý magnetismus, ale víš dobře sám, jaký já mám na podobné věci názor. Ona záhadná teta brávala s sebou tvou matku, ještě jako dítě, do lesa a zasvěcovala ji do tajů přírody, učila ji znát byliny a jejich léčivé účinky. Můj názor je, že na počátku jednadvacátého století je něco takového naprosto zbytečné. V době mládí tvé matky to bylo ještě jiné. Když jsme se spolu seznámili, zaujal mě její vztah k přírodě. Dokázala o ní krásně vyprávět. Popisovala mi své procházky do hlubokých lesů, k pramenům řek a potoků. V určitých místech prý dokázala ve vhodnou dobu vidět přírodní bytosti, které dočasně obývaly stromy, vodu nebo zem. Určitě chápeš, že jsem tomu musel udělat přítrž, dokonce jsem dosáhl toho, že tvá matka o tom přestala mluvit úplně. Doma máme stále ještě plno knih, s jejichž obsahem nesouhlasím, ale nyní asi přišel správný čas je přemístit do kontejneru. Vím, že teď na to rozhodně není správná doba, ale mám zvláštní pocit, jako bys měl problémy podobné těm, které měla i tvá matka.

Jeden můj velmi dobrý známý je uznávanou kapacitou v oboru psychologie. Jestli ty stavy do určité doby nezmizí, myslím, že bys ho měl navštívit.“

Chlapec měl svého otce velmi rád. Jako rodič byl vynikající. O rodinu se vždy perfektně postaral, měl dobré postavení v zaměstnání a lidé ho v neposlední řadě uznávali i pro jeho materiální přístup k životu. Přes to všechno měl Erik najednou velmi silný pocit, jako by tu seděl s úplně cizím člověkem. Díval se na svého otce a byl si naprosto jistý, že s ním o podobných věcech už nikdy mluvit nebude.

3. KAPITOLA

Erikův otec, Pavel Černý, pracoval v oddělení likvidace pojistných událostí v jednom z velkých pojišťovacích domů v hlavním městě. Za zaměstnáním dojížděl každé ráno služebním autem z malého satelitního městečka a syna často vozíval s sebou do školy. Erik byl studentem gymnázia, kde patřil k nejlepším žákům. Nikdy se nemusel učit a látka jako by se mu sama vlévala do hlavy. Po otci zdědil pohybové nadání i lásku ke sportu, po matce pak rozvahu, smysl se správně rozhodovat, a jak se mu v poslední době zdálo, i probouzející se mimosmyslové vnímání.

V kolektivu byl Erik velmi oblíbený, a to jak mezi chlapeckou, tak i mezi dívčí částí třídy. Uměl se správně postavit ke každému sportu a jako menší jich také plno vyzkoušel. Hrál, jako snad každý kluk, fotbal. Zkusil i basket, ping pong, ale po nějaké době zůstal u tenisu. Možná to bylo proto, že ho k němu vedl otec. Ten se v něm v dětském věku neprosadil, ale nezanevřel na něj a synovi ho doporučil. Chlapec byl po dřívějších zkušenostech rád, že se jedná o individuální sport. Nelíbilo se mu, když ostatní při neúspěchu dávali průchod svým emocím a svalovali někdy i vlastní neschopnost na jiné. U tenisu se mu stejně jako u jiných individuálních sportů líbila vlastní zodpovědnost za chyby, které musel napravit jen on sám. Když byl na kurtu, dobře věděl, že zápas za něj nikdo jiný nevyhraje. Erikova matka působila jako učitelka na umělecké škole. Tereza Černá krásně kreslila a dokázala také velmi dobře pracovat s hlínou. Když byl Erik malý, často s ním dlouhé hodiny modelovala a malovala.

Vzpomínal si, jak mu říkala, že každý umělec dává do díla část sebe sama, nebo spíše, že dílo je projevem jeho vnitřního já. Tak se prý vždy dá podle díla poznat osobnost autora. Bylo zvláštní, jak plno věcí, které mu matka dříve říkala, viděl nyní v novém světle. Zastávala názor, že umění, vtlačené do forem daných jiným člověkem, přestává být uměním a stává se řemeslem. Dokázala sama vyrobit krásné věci, kterými byl vyzdoben téměř celý jejich domov. Co se nehodilo do domu nebo co tam otec nechtěl, odvezla na chatu svých rodičů.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

PROLOG

Kniha první

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

Kniha druhá