Joe Hill

NOS4A2

JOE HILL

NOS4A2

Mé matce – královna příběhů si zaslouží pořádnou mašinu

Die Todten reiten schnell.

(Mrtví cestují rychle.)

„Lenora“, Gottfried BÜrger

Copyright © 2013 by Joe Hill

Grateful acknowledgement is given to Gabriel Rodríguez for all of the artwork,

copyright © 2013 by Gabriel Rodríguez. All rights reserved.

Published by arrangement with William Morrow, an imprint

of HarperCollins Publishers.

Cover photograph © Pari Dukovic / AMC

Original English title: NOS4A2

Translation © Adéla Bartlová, 2013

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-145-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-146-7 (mobi)

PROLOG

SVÁTEČNÍ POZDRAVY

PROSINEC 2008

Federální nápravné zařízení,

Englewood, Colorado

Sestra Thorntonová dorazila na oddělení dlouhodobě nemocných před osmou s ohřátým balením krve pro Charlieho Manxe.

Jela na autopilota, myšlenkami byla jinde. Konečně se rozhodla, že svému synovi Josiahovi koupí to Nintendo DS, které chtěl, a přemýšlela, jestli to po směně stihne do obchodu, než zavřou.

Odolávala z filozofických důvodů už několik týdnů. Bylo jí jedno, že všichni Josiahovi kamarádi už Nintendo mají. Ty malé hry, které děti tahaly všude s sebou, se jí prostě nelíbily. Ellen Thorntonová neměla ráda, jak se malí kluci ztrácejí ve světě za maličkou obrazovkou, kde nepřemýšlejí, jen se baví a kde je vynalézání nových způsobů zabíjení povýšeno na umění. Raději by měla dítě, které miluje knihy, hraje scrabble a chce s mámou chodit na zimní procházky. Taková naivita.

Ellen odolávala do včerejška, kdy našla Josiaha, jak sedí na posteli a předstírá, že stará peněženka je Nintendo. Vystřihl si obrázek Donkeyho Konga a zastrčil ho do průhledné kapsy, kam se dávají fotografie. Mačkal imaginární knoflíky a vyluzoval zvuky explozí, a Ellen trochu zabolelo u srdce z toho, jak předstírá, že už vlastní to, co s jistotou čekal pod stromečkem. Mohla si hýčkat své teorie o tom, co je pro kluky zdravé a co ne, ale Santa je koneckonců sdílet nemusel.

Protože nedávala pozor, nevšimla si, co se na Charliem Manxovi změnilo, dokud se nenatahovala nad jeho postel ke stojanu na infuze. V tu chvíli si ztěžka povzdechl, jako by se nudil, a ona se podívala dolů a viděla, že na ni zírá, což ji tak vylekalo, že sáček s krví málem upustila na nohy.

Byl odporně starý a vůbec ohavný. Jeho velká holá hlava vypadala jako glóbus neznámého měsíce s kontinenty jaterních skvrn a modrofialových sarkomů. Ze všech mužů na oddělení – kterému se přezdívalo „sklad ležáků“ – bylo na Charliem Manxovi s otevřenýma očima v tuhle roční dobu něco zvlášť odpudivého. Manx měl rád děti. V devadesátých letech se jich jeho přičiněním ztratilo několik desítek. Pod Flatirons měl dům, kde si s těmi dětmi dělal, co chtěl, zabíjel je a věšel na jejich památku vánoční ozdoby. V novinách tomu domu říkali Herodův. Rolničky, rolničky...

Ellen v práci většinou dokázala potlačit své mateřské já a nepřemýšlet o tom, co Charlie Manx dělal holčičkám a klukům, kteří mu zkřížili cestu – klukům ne starším než její Josiah. Nepřemýšlela o žádném ze svých svěřenců, pokud to bylo možné. Pacient na druhé straně pokoje spoutal svou přítelkyni a jejich dvě děti, zapálil dům a nechal je tam uhořet. Zatkli ho o kousek dál v baru, kde popíjel whisky a díval se na baseball v televizi. Ellen věděla, že zabývat se tím by jí nijak neprospělo, proto se naučila brát pacienty jako periferní zařízení přístrojů a hadiček s infuzemi, na něž byli připojení: periferní zařízení z masa.

Za dobu, po kterou pracovala ve vězeňské nemocnici englewoodského FNZ, ještě nikdy neviděla Charlieho Manxe s otevřenýma očima. Patřila k personálu tři roky a Manx byl celou dobu v kómatu. Brala ho jako svého nejkřehčího pacienta, starý kožený pytlíček s kostmi uvnitř. Jeho monitor pravidelně pípal jako metronom nastavený na nejpomalejší rytmus. Doktor tvrdil, že jeho mozek vykazuje asi tolik aktivity jako plechovka kukuřice. Nikdo nevěděl, jak je starý, vypadal ovšem starší než Keith Richards. Dokonce mu byl i trochu podobný – plešatý Keith s ústy plnými ostrých hnědých zubů.

Na oddělení byli další tři pacienti v kómatu, kterým personál říkal „vegetáči“. Když jste u nich strávili dost času, poznali jste, že všichni vegetáči mají své zvláštnosti. Don Henry, který upálil svou dívku a děti, někdy chodil na „procházky“. Ne že by vstal, samozřejmě, ale jeho nohy se pod přikrývkou slabě pohybovaly. Pacient jménem Leonard Potts byl v kómatu pět let a už se nikdy nemohl probudit – jiný vězeň mu probodl hlavu a tedy i mozek šroubovákem. Občas si však odkašlal a vykřikl „Já vím!“ jako žáček, který chce odpovědět na učitelovu otázku. Otevřené oči možná patřily k Manxovým zvláštnostem, které prostě zatím nezachytila.

„Dobré ráno, pane Manxi,“ řekla automaticky. „Jak se dneska máte?“

Bezvýrazně se usmála a zaváhala. V ruce pořád držela sáček s krví tělesné teploty. Nečekala, že by jí odpověděl, ale bylo slušné dopřát mu chvilku na uspořádání neexistujících myšlenek. Protože nic neříkal, natáhla ruku, aby mu oči zavřela.

Chytil ji za zápěstí. Ellen zaječela – nemohla si pomoct – a upustila krev. Sáček spadl na podlahu, rudý obsah se rozprskl kolem a teplá sprška zalila Ellen nohu.

„Ježíši!“ vykřikla. „Ježíšmarjá! Fuj! Panebože!“

Páchlo to jako čerstvě odlité železo.

„Váš chlapec, Josiah,“ pronesl Charlie Manx řezavým drsným hlasem. „Ve Vánoční říši je pro něj připravené místo, u ostatních dětí. Mohl bych mu dát nový život. Mohl bych mu dát krásný nový úsměv. Mohl bych mu dát pěkné nové zuby.“

Slyšet synovo jméno z úst toho muže bylo horší než mít jeho ruku na zápěstí nebo krev na nohou. (Čistou krev, opravila se, čistou.) Slyšet, jak ta osoba, usvědčený vrah, který ubližoval dětem, mluví o jejím synovi, jí přivodilo závrať, skutečnou závrať, jako by stála ve skleněném výtahu uhánějícím k nebi a země se prudce ztrácela v hlubinách.

„Pusťte mě,“ zašeptala.

„Ve Vánoční říši je pro Josiaha Johna Thorntona místo – a pro tebe je místo v Domě spánku,“ řekl Charlie Manx. „Muž s plynovou maskou by věděl, co s tebou udělat. Dal by ti čichnout perníkového kouře a naučil by tě milovat ho. Nemůžu tě vzít s námi do Vánoční říše. Vlastně mohl bych, ale Muž s plynovou maskou je lepší. Muž s plynovou maskou má slitování.“

„Pomoc!“ vykřikla Ellen, ale žádný křik z ní nevyšel. Jen zašeptala: „Pomozte mi.“ Hlasitěji to nešlo.

„Viděl jsem Josiaha na Hřbitově toho, co by mohlo být. Josiah by se měl přijít povozit v Přízraku. Ve Vánoční říši by byl navždycky šťastný. Tam mu svět nemůže ublížit, protože říše není ve světě. Je v mé hlavě. U mě v hlavě jsou všichni v bezpečí. Zdálo se mi o ní, víš. O Vánoční říši. Zdálo se mi o ní, ale chodím a chodím a nemůžu se dostat na konec tunelu. Slyším, jak děti zpívají, ale nemůžu k nim. Slyším, jak mě volají, ale tunel nemá konec. Potřebuju Přízrak. Potřebuju svůj vůz.“

Vystrčil z úst hnědý lesklý obscénní jazyk, olízl si suché rty a pustil Elleninu ruku.

„Pomoc…“ zašeptala znovu. „Pomoc. Pomoc. Pomoc.“ Musela to říct ještě několikrát, než se jí to povedlo tak nahlas, aby ji někdo mohl slyšet. Pak už rozrážela dveře na chodbu, utíkala v plochých pracovních botách a řvala z plných plic. Za sebou nechávala jasně červené stopy.

Za deset minut připoutali dva policisté v plné výstroji Manxe k posteli, kdyby náhodou zase otevřel oči a pokusil se vstát. Lékař, který ho přišel vyšetřit, však přikázal, aby ho odvázali.

„Ten chlap je v posteli od roku 2001. Čtyřikrát denně ho musíme převracet, aby se mu neudělaly proleženiny. I kdyby nebyl vegeťák, je moc slabý na to, aby někam chodil. Po sedmi letech svalové atrofie by se nejspíš nedokázal sám ani posadit.“

Ellen stála kousek ode dveří. Kdyby Manx zase otevřel oči, chtěla být první venku. Když však lékař domluvil, přešla na zdřevěnělých nohou k lůžku a vyhrnula si rukáv, kde měla modřiny od Manxova sevření.

„Vypadá tohle na člověka, který se sám nedokáže ani posadit? Měla jsem pocit, že mi vytrhne rameno.“ Nohy ji štípaly stejně jako pohmožděná ruka. Stáhla si zakrvácené punčocháče a drhla si nohy antibiotickým mýdlem ve vřelé vodě, dokud si je neodřela. Obula si tenisky do posilovny a staré boty vyhodila. I kdyby se daly vyčistit, byla si jistá, že by je už nedokázala obout.

Lékař, mladý Ind jménem Patel, jí věnoval rozpačitý omluvný pohled a sehnul se s baterkou k Manxovým očím. Jeho zorničky se neroztáhly. Patel zakmital baterkou sem a tam, ale Manxovy oči se upíraly kamsi za Patelovo levé ucho. Doktor tleskl rukama kousek od Manxova nosu. Vězeň nemrkl. Patel mu oči zase zavřel a podíval se na záznam z EEG.

„Na EEG není žádný rozdíl od minulých měření. Pacient je na devítce na glasgowské stupnici, vykazuje zpomalenou aktivitu alfa, odpovídající alfa kómatu. Myslím, že jen mluvil ze spaní, sestro. Stává se to i vegeťákům.“

„Měl otevřené oči,“ namítla Ellen. „Díval se na mě. Znal mé jméno. Věděl, jak se jmenuje můj syn.“

„Mluvila jste někdy s jinou sestrou v jeho blízkosti?“ zeptal se Patel. „Mohl si to nevědomky zapamatovat. Řeknete jiné sestře ‚představ si, že můj kluk zrovna vyhrál soutěž ve škole‘, Manx si to zapamatuje a ve snu to z něj vyletí.“

Ellen přikývla, ale v duchu si říkala, vždyť znal Josiahovo prostřední jméno, a o tom se nikdy před nikým v nemocnici nezmínila. Ve Vánoční říši je pro Josiaha Johna Thorntona místo, řekl Manx, a pro tebe je místo v Domě spánku.

„Nedala jsem mu tu krev,“ řekla. „Má anémii už pár týdnů. Dostal z katetru infekci močovodu. Dojdu pro novou.“

„Nechte to být. Já ji tomu starýmu upírovi donesu. Nic si z toho zážitku nedělejte. Vykašlete se na to a běžte domů. Kolik vám ještě zbývá do konce šichty? Hodina? Běžte hned a zítra si vemte volno. Vyrazte ještě nakoupit nějaké poslední dárky. A už na to nemyslete. Jsou Vánoce, sestro,“ mrkl na ni doktor. „Na ty se přece všichni celý rok těšíme, ne?“

ZKRATKA

1986–1989

Haverhill, Massachusetts

Když Uličnice poprvé přejela krytý most mezi ztrátou a nálezem, bylo jí osm.

Stalo se to takhle: Právě se vrátili od jezera a Uličnice ve svém pokoji přidělávala na zeď plakát s Davidem Hasselhoffem – jak v černé kožené bundě stojí s rukama založenýma na hrudi před fárem K.I.T.T. a zubí se tím způsobem, ze kterého se mu dělaly dolíčky –, když vtom se z ložnice rodičů ozval vyděšený vzlykavý výkřik.

Uličnice stála jednou nohou na pelesti, přidržovala plakát hrudí u zdi a lepila rohy hnědou lepicí páskou. Zarazila se, naklonila hlavu a bez většího zájmu naslouchala, co její matce přelétlo přes nos tentokrát. Vypadalo to, že něco ztratila.

„…jsem ho měla, vím, že jsem ho tam měla!“ naříkala.

„Myslíš, že sis ho u vody sundala? Než jsi šla do jezera?“ zeptal se Chris McQueen. „Včera odpoledne?“

„Už jsem ti říkala, že jsem nebyla plavat.“

„Možná sis ho sundala, když ses mazala opalovacím krémem.“

Ještě chvíli takhle pokračovali, ale Uličnice usoudila, že to už poslouchat nemusí. V osmi letech už Uličnici – její učitelka ve druhé třídě jí říkala Victoria, máma Vicky, ale pro tátu i ve svém vlastním srdci byla Uličnicí – matčiny nálady nevzrušovaly. Linda McQueenová a její poryvy smíchu a nervózní pláč byly stálou zvukovou kulisou Vickyina života a málokdy stály za pozornost.

Uhladila plakát, přilepila poslední kousek pásky a poodstoupila, aby se mohla pokochat. David Hasselhoff je tak super. Zamračila se a zkoumala, jestli ho nepověsila nakřivo, když práskly dveře a ozval se další úzkostný výkřik – zase matka – a potom otcův hlas.

„Jako bych nevěděl, že to takhle dopadne,“ řekl. „Jako obvykle.“

„Ptala jsem se, jestli ses díval do koupelny, a ty jsi tvrdil, že jo. Říkal jsi, že jsi byl všude. Tak podíval ses do té koupelny, nebo ne?“

„Nevím. Ne. Asi ne. Ale to je jedno, protože v koupelně jsi ten náramek nenechala, Lindo. Mám ti říct, jak vím, že jsi ho nenechala v koupelně? Protože jsi ho včera nechala na pláži. Dala sis s Reginou Roesonovou kýbl margarity a tak ses na tom sluníčku uvolnila, až jsi zapomněla, že máš jaksi dceru, a usnula jsi. Když ses probudila, došlo ti, že ji vyzvedneš o hodinu později…“

„To nebyla hodina.“

„…takže jsi zpanikařila. Zapomněla jsi tam krém, ručník a taky ten náramek a teď…“

„Nebyla jsem náhodou opilá, jestli máš na mysli tohle. Nejezdím s dcerou opilá, Chrisi. To je tvoje specialita…“

„…a teď tady vyvádíš jako vždycky a svádíš vinu na někoho jinýho.“

Uličnice si ani neuvědomovala, že vyšla do zšeřelé chodby a zamířila k ložnici rodičů. Dveře byly pootevřené a škvírou byl vidět kousek kufru ležícího na posteli. Oblečení z kufru se válelo rozházené po zemi. Uličnice věděla, že matka v záchvatu zoufalství všechno vytahala a vyházela, aby našla ztracený náramek, zlatý kroužek s motýlkem posázeným třpytivými modrými safíry a ledovými střípky briliantů.

Teď přecházela sem a tam, takže se každých pár sekund objevila ve škvíře, jíž Uličnice nahlížela dovnitř.

„Tohle nemá se včerejškem nic společnýho. Říkám ti, že na pláži jsem ho nenechala. Prostě ne. Ráno ležel vedle umyvadla, hned vedle náušnic. Jestli ho nemají na recepci, tak ho vzala pokojská. Takhle si přilepšujou k platu. Berou si, co hosti nechají ležet.“

Otec chvíli mlčel a pak řekl: „Ježíši. Ty jsi taková hnusná kráva. A já jsem si s tebou udělal dítě.“

Uličnice sebou trhla. Zaštípalo ji vzadu za očima, ale nerozplakala se. Automaticky se kousla do rtu a ostrá bolest udržela slzy na uzdě.

Matka takové sebeovládání neměla a rozbrečela se. Znovu se objevila v zorném poli, jednou rukou si přikrývala obličej a ramena se jí třásla. Uličnice nechtěla, aby si jí všimli, a vrátila se do chodby.

Pokračovala kolem svého pokoje, dál chodbou a hlavním vchodem ven. Pomyšlení, že by měla zůstat uvnitř, bylo najednou nesnesitelné. Vzduch v domě byl zatuchlý. Klimatizace týden nešla. Všechny květiny uvadly a byly podle toho cítit.

Nevěděla, kam jde, dokud tam nedošla, ačkoli už od chvíle, kdy její otec vyřkl to nejhorší – ty jsi taková hnusná kráva –, byl cíl cesty nevyhnutelný. Postranním vchodem se protáhla do garáže a vzala si kolo.

Její Raleigh Tuff Burner byl dárek ke květnovým narozeninám a byl to jednoduše nejlepší dárek všech dob… navždycky. Až se jí ve třiceti její syn zeptá, jaký nejhezčí dárek kdy dostala, okamžitě si vzpomene na to modré kolo s banánově žlutými ráfky a tlustými gumami. Byla to nejoblíbenější věc, kterou vlastnila, lepší než věštecká kulečníková koule a kissácká skládačka, dokonce lepší než televizní hry.

Tři týdny před narozeninami ho zahlédla ve výloze, když šli s tátou na procházku, a dostala ze sebe jen omráčené jééé. Táta ji pobaveně zavedl dovnitř a přesvědčil prodavače, aby ji nechal projet se po obchodě. Prodavač jí ukazoval ještě jiná kola, protože měl obavy, že na Tuff Burner je malá, i kdyby se sedlo dalo co nejníž. Nechápala, o čem ten chlap mluví. Bylo to jako čarodějnictví: mohla by letět na koštěti, bez námahy proklouzávat halloweenskou tmou stovky metrů nad zemí. Otec však předstíral, že s prodavačem souhlasí, a řekl Vicky, že takové kolo může mít, až bude starší.

Za tři týdny stálo před domem, ozdobené velkou stříbrnou mašlí na řídítkách. „No co, dneska jsi přece starší, ne?“ prohodil táta a mrkl.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

PROLOG SVÁTEČNÍ POZDRAVY PROSINEC 2008

Federální nápravné zařízení, Englewood, Colorado

ZKRATKA 1986–1989

Haverhill, Massachusetts

KOŘENÍ ŽIVOTA 1990

KNIHOVNICE 1991

ZMIZENÍ 1991–1996

HERODŮV DŮM 1996

MEZIHRA: DUCH EXTÁZE 2000 – 2012

ŠPATNÁ MATKA 16. PROSINEC 2011 AŽ 6. ČERVENEC 2012

VYHLEDÁVAČ 6.–7. ČERVENCE

VÁNOČNÍ ŘÍŠE 7.–9. ČERVENCE

TRIUMPH JEDEN VĚČNÝ ŠTĚDRÝ VEČER

Ó KŘESŤANÉ VŠICHNI ŘÍJEN

PODĚKOVÁNÍ