Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Fanny Blake: Láska po italsku

Vydání první

Copyright © Fanny Blake 2018

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2287. publikaci

Přeloženo z anglického originálu An Italian Summer vydaného

nakladatelstvím Orion Books, an imprint of The Orion Publishing

Group Ltd, Londýn v roce 2018

Český překlad © 2019 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2019 Martina Černá

Přebal a vazba © 2019 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1158-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1159-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Fanny Blake

Láska po italsku

Pro Tessu Hiltonovou

S láskou a díkem

Leden 2017

Sandy hledala v matčině psacím stole poštovní známky. Jak štrachala v zásuvce, ve škvíře mezi malým červeným adresářem a zapomenutými vánočními pohlednicemi našla zastrčený dopis. Matka ho musela napsat už před několika týdny, kdy ještě dokázala sejít dolů ze schodů. Známé písmo však bylo roztřesené a adresa na obálce nebyla úplná. Sandy si řekla, že by ji mohla dopsat a dopis odeslat místo ní, a tak začala listovat knížečkou s adresami. Hned si všimla, kolik jmen už bylo přeškrtnutých a označených iniciálou Z – zemřel. Smrt si přišla pro mnoho z matčiných přátel dříve, než si stačila odvést i ji. Jméno z dopisu – Anna Viglieri – však nikde nebylo, ať už mezi mrtvými, či živými, a nebyl tam ani nikdo jiný, kdo by žil v Neapoli.

Když ošetřovatelka matku umyla a převlékla jí postel, Sandy se vrátila nahoru a vzala s sebou i dopis. Miriam ležela opřená o horu polštářů, bledá tvář kost a kůže, oči napůl zavřené. Zmohla se na chabý náznak úsměvu. Sandy se posadila co nejblíž, aby ji matka dobře slyšela.

„Mami, tohle jsem našla. Mám to poslat?“ Zvedla obálku, aby na ni matka mohla vidět. Připadalo jí důležité zachovávat alespoň nějaké zdání normálnosti, ačkoliv teď už na tom vlastně nezáleželo. „Ty znáš někoho v Neapoli?“ Vzala z nočního stolku lahvičku s Chanelem č. 5 a poťukala parfémem matce zápěstí: tu vůni matka používala po celý život a Sandy ji s ní měla vždycky spojenou.

Záblesk pochopení, lehký pohyb matčiny hlavy. Ústa se jí pohnula, ale slova zněla tak slabě, že je Sandy musela spíš jen uhádnout.

„Najít ji?“ zeptala se. Matčiny rty se jemně pohnuly, a tak se naklonila blíž ve snaze zachytit zvuk. „Kdo to má být?“

Ale lék proti bolesti, vháněný do matčina stehna, nad ní zvítězil. Smrt už nebyla daleko.

Sandy se znovu podívala na obálku. Signora Anna Viglieri, Neapol. Zatímco matka opět upadla do spánku, sešla dolů udělat si trochu čaje.

Ošetřovatelka byla v kuchyni a nakládala prádlo do pračky.

„Co myslíte, jak ještě dlouho?“ zeptala se Sandy a hlas se jí třásl.

Mladá žena vzhlédla a soucitně se na ni podívala. „To se nedá nikdy říct. Může to být několik dnů, ale určitě to říct nedokážu.“ Zabouchla dvířka pračky.

„Dáte si čaj?“

Sandy udělala oběma šálek čaje a nechala ošetřovatelku dole samotnou. Šla zase nahoru, ale cestou se zastavila v předsíni u vchodových dveří. Otevřela dvířka na hodinách po dědečkovi, vzala klíč z mísy na stolku a natáhla je. Byl to rituál, který dodržoval otec a po něm i matka, co si jen pamatovala. Líbilo se jí pokračovat v tradici, uklidňovalo ji to. Bylo to jediné, čeho se ještě mohla teď držet, kdy se mělo přetrhnout poslední pouto s její minulostí.

Vztah, který měla s matkou, nikdy nebyl jednoduchý. Jak záviděla spolužačkám jejich teplé kuchyně a matky, které tam na ně čekaly, vařily a staraly se o ně. Ale to už bylo dávno pryč, dávno předtím, než ji poslali do školy, a teď byla jediným členem rodiny, který mohl doprovodit Miriam na cestě z tohoto světa. Se ztěžklými údy zamířila nahoru. Kráčela po pelyňkově zeleném koberci, vybledlém stářím, kolem obrázků, které vždycky visely ve stínu na tamním schodišti. Když přišla zpět do ložnice, vzala do ruky pletení a začala tiše mluvit. Byla to možná její poslední příležitost, jak říct něco důležitého.

„Proč jsi mě odstrkovala, mami? Kdybys to nedělala, možná bychom dnes k sobě měly blíž a nebyl by mezi námi jen ten podivný vzájemný smysl pro povinnost.“ Odmlčela se. „Určitě jsi to cítila taky tak. Jinak bys mi přece tolik nepomáhala, když umřel Matthew.“ Pomyslela na manžela s obvyklou touhou, která ji pronásledovala ještě i teď. Když zůstala omráčená jeho nečekanou smrtí, matka se o ni konečně začala zajímat: vařila, prala jí, pečovala o zahradu, uklízela dům a starala se o ni – dělala všechno, co neměla energii dělat sama. A teď, jen dva a půl roku po jeho smrti, ztrácí i matku. „Ale měly jsme se přesto rády. Vím, že ano.“

Matka neodpovídala. Místnost vyplňovalo jen chrastění jejího přerývaného dechu.

„Říká se, že sluch je poslední smysl, který člověka opouští, ale jak to vlastně může někdo vědět? Copak si opravdu mluvím jenom sama pro sebe?“ Sandy v očích pálily slzy tak jako častokrát během posledních týdnů, kdy se matka propadala do bezvědomí. Teď už ztracený čas nedohoní. Všechno, co mezi nimi bylo, je už pryč. „Nemá smysl něčeho litovat,“ pokračovala. „To se taky často tvrdí. Jenže já mnoha věcí lituju – a pořádně. Proč jsi mi nevyprávěla o své rodině? Vždycky jsi buď zmlkla úplně, nebo nějak změnila téma. A tak jsem se nakonec radši přestala ptát. Prostě jsem to akceptovala.“ Natáhla se a posunula džbánek s temně rudými tulipány, které matka tolik milovala, na místo, aby je mohla vidět. „Měla jsem se ptát víc.“

O čtyři hodiny později tam ještě pořád seděla. Udělala si další šálek čaje a vyměnila pletení za křížovku, i když jí mozek odmítal vydat jakoukoliv odpověď.

Z prastarého přehrávače cédéček tiše zaznívala matčina oblíbená hudba: Ella Fitzgeraldová, Nat King Cole, Frank Sinatra a Billie Holidayová. Sandy se dívala z okna na plochou šedivou oblohu, pobrukovala si se Sinatrou jeho slavnou písničku „Cry Me a River“ a přála si, aby Matthew mohl také zemřít doma. Takový konec života působil pokojně v porovnání s neustálým pozdvižením nemocničního oddělení. Sice nevěděl, kde je, samozřejmě, ale přesto by si přála, aby mohl zemřít v klidu. Venku zrovna začalo mžít, když za sebou zaslechla nějaký pohyb. Otočila se a zjistila, že Miriam otevřela oči a konečky prstů se dotýká obálky, kterou jí nechala ležet na posteli. „Anna,“ zašeptala.

Sandy se k ní opět sklonila.

„Kdo je Anna, mami?“

Ale matce se zase zavíraly oči.

„Mami! Kdo je to Anna?“ Začaly se jí zmocňovat zoufalství a smutek.

Tenké bílé rty se znovu pohnuly. „Nejdi…“ Pak už nic. Jen dech. Možná vlastně ani nevěděla, co říká. Sandy nedokázala vytušit, co se jí tak blízko konci honí hlavou, obzvlášť pod tak silnou medikací. Sandy však ze všeho nejvíc chtěla věřit, že matka ví, že je u ní, a že jí chce něco sdělit.

„Najdi ji,“ pronesla a vzala obálku. „To jsi chtěla říct? Dobře, zkusím to. Pánbůhví jak, ale rozhodně to zkusím.“ Vzala matku za ruku a jemně jí ji stiskla. Cítila, jak se matčiny prsty na oplátku sevřely kolem její dlaně. Slyšela ji.

O čtyřiadvacet hodin později byla matka mrtvá.

Kapitola 1

Řím – srpen 2017

Římské nádraží Termini bylo hlučné, přeplněné a plné zmatku. Sandy tiskla rukojeť svého kufru a zírala na nesrozumitelné symboly a značky. Konečně objevila ceduli, která jí pomohla vyjít ven před nádraží. Hned se vedle ní objevil muž, vzal jí zavazadlo a hodil ho do kufru svého auta.

„Dove si va?“

„Potřebuju do hotelu Cecilia ve čtvrti Trastevere.“ Cizí slova jí v ústech připomínala vatu.

Taxikář se usmál a pošoupl si obráceně nasazenou baseballovou čepici. Paže mu pokrývaly husté černé chloupky. Podržel jí dvířka a pak je za ní přibouchl.

Sandy, usazená na zadním sedadle taxíku, se mu snažila připomenout, že zapomněl zapnout taxametr. Varovali ji, že si na to musí dávat pozor. „Oholit bezradné turisty je národní sport,“ zněla jí v uších Stevenova slova. Při vzpomínce na něj ji bodlo u srdce, ale snažila se ten pocit zaplašit. Ještě by ho neměla postrádat. Tyhle dva týdny na cestách měly představovat čas, kdy – kromě jiného – si bude moct rozmyslet, jak vážně to s ním vlastně myslí. Je už připravená oddat se dalšímu muži?

Řidič se otočil a podíval se na ni temným, výhružným pohledem.

„Třicet euro. Pro všechny stejně.“

„Taxametr,“ trvala na svém. Položila ruku na kličku dveří a hrozila se, že může přijít o svůj kufr.

Udeřil rukou do volantu a vychrlil ze sebe proud nesrozumitelné italštiny. Pak vyskočil z auta, otevřel kufr, vyndal její zavazadlo a postavil ho na chodník. Zakřičel cosi na ostatní taxikáře, ukazoval na ni, máchal rukama.

Sandy si vzala svůj kufr a s bušícím srdcem se vrátila zpět do nádražní budovy. Konflikty neměla ráda. Kdyby tu s ní byl Matthew, všechno by vyřešil. Jenže byl už skoro tři roky po smrti a kromě toho, připomněla si, kdyby byl naživu, nejspíš by tu vůbec nebyla. Sám uznával, že jeho nechuť cestovat do ciziny je iracionální. Tvrdil, že existuje spousta nedoceněných a neznámých míst, kam se dá jet v Británii. Protože ho milovala a protože se bála létání, Sandy s tím souhlasila a on jí byl vděčný za pochopení. Na oplátku po něm požadovala, aby na jejich cestách všechno zařídil, což nebylo vždycky jednoduché. Teprve po jeho smrti našla v jeho počítači e-maily do cestovní kanceláře, v nichž žádal informace na příští léto o cestě vlakem do Itálie. Změnil snad úplně názor a chtěl ji překvapit? To už se nedozvěděla. Ale překvapení by to tedy bylo.

Matthewova smrt ji téměř zlomila. Ovšem postupem času se se svojí ztrátou naučila žít. Byla teď samostatná, ačkoliv cítila, že zármutek ji oslabil, a následná matčina smrt všechno ještě zhorší. Od té doby si připadala osamělá, neukotvená, nejistá tím, kam vlastně směřuje. Stejně však neměla jinou možnost než se s těmito pocity vyrovnat. Rozhlédla se kolem sebe. Lidé pospíchali okolo, ozývalo se pískání, nablýskané obchody byly plné kupujících. Prokristapána, napomínala se. Jako žena určitého věku, která dokáže zvládnout třídu se třiceti žáky, by snad měla být schopná najít v neznámém městě cestu do hotelu. Jak to asi může být složité?

Zhluboka se nadechla, narovnala se v ramenou a zamířila zase ven, minula bezdomovce spícího u skleněné stěny a vyšla ven do otevřeného prostoru, překypujícího hlučnou dopravou. Uviděla značku Taxi, kde stál zřízenec a usměrňoval proud lidí k řadě bílých vozidel. Postavila se do fronty, a když na ni přišla řada, usedla do toho, které jí ukázal.

Ulevilo se jí, že řidič okamžitě zapnul taxametr. Choval se přívětivě a mluvil dost dobře anglicky. Zeptal se jí, odkud je a jaké bylo v St. Albans počasí. „Řím se vám bude líbit,“ řekl. „Dobré jídlo, spousta slunce.“

Od nádraží jeli z kopce a Sandy sledovala grandiózní budovy se zavřenými okenicemi, davy turistů, nápisy, jimž nerozuměla. Přes okénko slyšela kakofonii dopravního hluku a zvuky automobilových houkaček troubících bez důvodu. Slunce zářilo a Sandy si připadala vzrušená a omámená. Projeli okolo obrovského bílého monumentu s bronzovými válečnými čtyřspřežími na obou koncích impozantního sloupořadí. „Vittorio Emmanuele,“ ukázal jí řidič, jako kdyby mu mohla rozumět. Pak zabočil na silnici, která vedla podél širokého toku řeky, a odtud přes most do jiné čtvrti, jež se odlišovala úzkými ulicemi s dlážděním z kočičích hlav, okrově a terakotově zbarvenými fasádami domů, rušnými zahrádkami restaurací a ulicemi, které překypovaly ještě větším množstvím lidí. Když zastavili před hotelem Cecilia, jízdné bylo osmnáct eur. Sandy zaplavilo rozechvělé uspokojení, a tak řidiči dala zbytečně vysoké spropitné.

Stiskla tlačítko ve zdi vedle velké kovové brány a otevřela se malá branka, umístěná uvnitř ní. Prošla po příchozí cestě a branka se za ní zase zavřela. Konečně je tady.

Její pokoj byl vymalovaný světle žlutě a pod stropem se táhl kolem celé místnosti vzor větviček obtížených pomeranči. Nábytku bylo jen holé minimum, ale všechno bylo dokonale čisté. Povlečená postel zvala k odpočinku a toaletní papír poskládaný do trojúhelníčků ji přiměl k úsměvu.

Matthew by si z toho dělal legraci. Na chvilku si představila rozhovor, který by se mezi nimi asi odehrál.

Vypadá to strašně hloupě. To si ho máme rozkládat pokaždé, když tam půjdeme?

Nebuď takový mračoun.

No jo, no. Podrbal by se na špičce nosu a usmál by se tím svým milým, křivým úsměvem. Však mě znáš.

A ona ho znala.

Obrátila pozornost k dalším účastníkům zájezdu. „Ochutnejte Itálii: malé skupiny,“ tvrdil inzerát v místních novinách. „Maximálně deset osob,“ ujišťoval ji muž, který telefonem přijal její objednávku. Ale co když se jí nebudou zamlouvat? Co když se nebude zamlouvat ona jim? Nedokázala říct, co z těchto dvou možností by bylo horší. Z nějakého důvodu na tom ale teď nezáleželo. Všechno vypadalo dokonale. Smutek po matce opadl na snesitelnou úroveň a jí se chtělo pustit se do něčeho nového, do něčeho, na čem si vyzkouší sama sebe. Nemůže se přece litovat donekonečna. Před koncem školního roku již zoufale toužila po úniku. To už se cítila dost silná, aby mohla pomýšlet na hledání signory Anny Viglieri, matčiny přítelkyně.

Když vyklízela matčin dům a rozebírala tak kousek po kousku její život, objevila různé věci, které ji překvapily a dojaly. Byly to připomínky jejího vlastního dětství, jež si matka schovávala – školní vysvědčení, dětské hry, pohlednice a dopisy, které psala domů. Sandy si díky nim uvědomila, že pro matku musely znamenat mnohem víc, než se tehdy domnívala. Ale mnohem záhadnější byl cestovní deník, který našla v pokoji pro hosty, kde ležel dlouho zapomenutý v krabici vzadu ve skříni. Matce bylo tehdy jednadvacet a psala do něj o své cestě do Itálie, kterou podnikla nejprve jako společnice paní Robsonové, pak se v Neapoli přidala k Anně.

Byla to tatáž Anna, kterou Sandy hledala?

Vyndala deník z tašky a otevřela ho na první stránce. Scénu, o níž matka psala, si teď uměla představit mnohem jasněji.

TENTO DENÍK PATŘÍ MIRIAM MACKENZIEOVÉ

Itálie 1952

Římské nádraží bylo pekelné. Paní Robsonová panikařila, že pro nás nikdo nepřijde. Pobíhala a vykřikovala. Úplná noční můra. A taky děsně trapné. Naštěstí nás konečně našel někdo z hotelu a zachránil nás. Paní R se uklidnila až v autě… Hotel je tak elegantní, jak jsem doufala. Paní R má ráda svoje pohodlí, díkybohu. Jsme blízko centra, poblíž obrovského náměstí jménem Piazza Navona… Pokračování příště.

Miriam Mackenzieová, 3. května 1952 – Řím

Sandy poznávala stejný chaos na nádraží – moc se toho nezměnilo, pomyslela si suše. O pár dní později následoval zápis:

S paní Robsonovou to začíná být dost náročné. Chce mě mít k dispozici celé dny, ale já jsem rozhodnutá chodit ven z hotelu sama. Zkusím vyklouznout, až si bude dopřávat siestu. Ignazio, to je místní barman, mi slíbil, že mě vezme do Trastevere… Chci vidět i tu část města, kterou by paní R neocenila.

Zápisy začínaly s velkým nadšením, ale postupně se zkracovaly, až se vytratily docela. Ta mladá žena, která je psala, se nijak nepodobala matce, jakou Sandy znala – byla veselá, milovala zábavu a ráda flirtovala. Sandy se ani nechtělo uvěřit, že jde o tutéž osobu. A teď tu byla na stejném místě, kráčela v jejích stopách ve městě, které matka navštívila před tak dlouhou dobou.

Zájezd Ochutnejte Itálii nabízel prohlídky s průvodcem po nejdůležitějších památkách Říma a Neapole. „Přinejmenším nebudeš muset sama vystát všechny ty fronty na vstupenky,“ podotkl Steven. „A budeš tak mít spoustu volného času, abys to ostatní prozkoumala na vlastní pěst. Koukni, dokonce se tam v rámci zájezdu nabízí i volitelný kuchařský kurz.“ Vypadalo to ideálně, dokonce senzačně. Přesně to, co potřebovala po tolika měsících neustálého pečování o matku a snahy dovést svůj ročník k úspěšné maturitě. Teď se však zdálo mnohem důležitější, jací vlastně budou ti úplně cizí lidé, v jejichž společnosti měla strávit příští dva týdny. No, připomínala si, když nic jiného, tak aspoň bude mít co zajímavého zapsat do svého deníku – stejně jako její matka.

Poklepala prsty na průvodce Římem, který jí dal Steven a do něhož se ještě pořád ani nepodívala. Během matčiny nemoci byl laskavý a podporoval ji. Jako skála. Od té doby, co se seznámili ve sboru, se stal jejím nejspolehlivějším přítelem a později také milencem. Když spolu šli poprvé do postele, musela vynaložit velké úsilí, aby mu neříkala Matthewe. Byl po zemřelém manželovi prvním mužem, s nímž se milovala, a připadlo jí to divné a cizí, ale postupně se věci zlepšily. V poslední době Steven občas dělal podivné sugestivní poznámky, jako „kdy budeme moct být spolu“ nebo „třeba bychom mohli jet někam na Vánoce“ nebo „objevil jsem úžasný penzion na přespání v Oxfordshiru“.

Jenže, jenže… Sandy pořád chyběl Matthew. Stále ovlivňoval její mysl a vzpomínky.

A matka také.

Když se naposledy viděla se Stevenem, jen pár dní před odjezdem, vtiskl jí tu knížku do ruky a přesvědčoval ji, jak moc se jí bude v Itálii líbit. Stačilo, aby řekla, a určitě by skočil po možnosti jet s ní. Jenže to by právě byla chyba. Potřebovala odstup. Čas sama pro sebe. Čas na přemýšlení a usebrání. A byla mu vděčná, že nenaléhal. K něčemu se zavazovat jí zatím připadalo jako příliš odvážný krok, a dokonce i po tak dlouhé době jako akt zrady vůči Matthewovi. Přitom však věděla, že by jí přál, aby byla šťastná. Ale – opravdu by byla šťastná? To si právě musela rozmyslet.

Kromě toho tu byl matčin dopis, bezpečně uložený uvnitř jejího kufru, s tím cizím jménem napsaným na obálce. Sandy slíbila, že se ho pokusí doručit, a tahle dovolená jí k tomu poskytla šanci. Anna Viglieri bydlela někde v Neapoli. Divila se, proč se jí Miriam dlouho neozvala? Sandy si uvědomila, že spolu s dopisem bude muset předat také zprávu o matčině smrti. Podívala se na hodinky. Skoro půl sedmé. Za chvíli se měla jejich „malá skupina“ sejít v hotelovém baru, kde se nad drinkem jeden druhému představí a kde dostanou program na nadcházejících několik dní. Sedm dní v Římě a pak odjezd do Neapole. Při tom pomyšlení jí srdce poskočilo radostí. Nic jí nezabrání si to pěkně užít – na dovolené je poprvé za celou věčnost.

Než tam ale půjde, musí si zvolit, co na sebe. Zadívala se na svoje oblečení, schlíple a bez zájmu visící ve skříni. Šaty o člověku hodně prozradí, ale co ty její o ní druhým řeknou? Teď, obklopená ruchem a shonem Říma a spoustou sluneční záře, si přála, aby si s sebou vzala něco jiného. Co jí pomůže vzbudit správný první dojem? Rozhodně ne žluté šaty, které si koupila jen tak z rozmaru: příliš nápadné. Sportovní kalhoty se jí zdály moc obyčejné, kapri tříčtvrťáky zase moc obtažené, olivově zelená sukně a bílá halenka zbytečně připomínaly školu. Nakonec si vybrala černé lněné šaty s modrým vzorem, s kulatým výstřihem a se spadlými rukávky: vkusné, ale letní. Z kufru vyndala sandály, obula si je a zakroutila prsty na nohou – dobře, že si stačila zajít na pedikúru. Pak vzala rtěnku, nanesla ji, promnula si rty o sebe a libovala si, jak hezky se roztírá. Pak už jen lehký střik parfému Jo Malone (opět od Stevena), aby si dodala extra sebedůvěru, a byla připravená.

Chvíli postávala v rohu terasy obklopující hotelový dvůr. Lidi ze skupiny uviděla okamžitě. Seděli okolo tří kulatých stolů, narychlo sestrčených k sobě, a většina z nich držela v ruce sklenici s jedovatě oranžovým drinkem, chrastícím ledem. Před sluncem je chránily obrovské béžové slunečníky a pár pomerančovníků obtížených plody. Štíhlá, nakrátko ostříhaná žena v elegantních šedých lněných šatech seděla vedle šedovlasého muže s podobným účesem, který měl na sobě chino kalhoty, námořnicky modrou košili a mokasíny – dokonale se k ní hodil. Oba právě vedli zřejmě poněkud rozpačitý rozhovor s pomenším obtloustlým mužem ve středních letech s rozježenými vlasy, úhlednou kozí bradkou a brunátným obličejem. Na opačné straně stolu byla mnohem mladší žena, oblečená do krátkých obepnutých šatů. Blond kštici měla staženou dozadu do neuspořádaného malého cůpku, probírala se horou papírů a dávala je na hromádky. Na prsteníčku se jí blýskal prsten s brilianty. Mohla by to být jejich průvodkyně? Nepůsobila příliš autoritativně. Že by to byli už všichni?

Sandy na okamžik ztuhla. Strach se v ní svářil se zvědavostí. Neměla by radši utéct? Vyběhnout zpět do patra a schovat se ve svém pokoji? Zvědavost nakonec zvítězila. A zrovna když se chtěla vydat za ostatními, kdosi k ní zezadu přistoupil.

„Taky patříte k zájezdu Ochutnejte Itálii?“

Když se otočila, spatřila příjemně působící, štědře obdařenou ženu zhruba jejího věku, zavěšenou do muže, který se roztěkaně rozhlížel okolo. Nedokázala se ubránit prchavé myšlence, že kdysi musel být velký fešák. „Ano. Ale jsem tak trochu nervózní,“ přiznala se.

„Nebuďte. My už jsme tohle párkrát absolvovali. Obvykle to funguje, viď, drahoušku? Mimochodem, já jsem Alice a tohle je můj manžel Mark.“

Muž se na ni podíval. „Cože? Ano, obvykle ano.“ Jak si přitom narovnával brýle, Sandy si povšimla, že má pravý malíček u prvního kloubu podivně ohnutý. Podíval se na ni výrazně modrýma očima. „A vždycky zbývá dost volného času, takže budete moct uniknout, když se vám bude chtít.“

To byla další věc, se kterou se musela vyrovnat. V jejím současném duševním stavu v ní představa zůstat sama v cizím městě vzbuzovala paniku. Byl to jeden z hlavních důvodů, proč se rozhodla cestovat se skupinou. „Já jsem Sandy. V cizině jsem nebyla už spoustu let,“ svěřila se chvatně, i když si původně slíbila, že to nikomu neřekne.

„Není se čeho bát,“ ujistila ji Alice povzbudivě. „My se o vás postaráme, viď?“ Otázka zazněla, jako by ji doprovodilo lehké šťouchnutí.

Sandy viděla, že Markova pozornost opět zalétla kamsi pryč, přesto se zmohl na nepřítomné „samozřejmě“. Nezdálo se, že by se mu zrovna chtělo o někoho starat. A proč by to taky měl dělat, připomněla si Sandy v duchu. Koneckonců, všichni tu byli na dovolené. Pak si ale vzpomněla na matčinu bílou obálku u sebe nahoře v pokoji: přinejmenším tento aspekt neměl s dovolenou vůbec nic společného.

„Pojďte s námi,“ usmála se Alice na Sandy a společně pak křupali po oblázcích na zemi za ostatními.

„Vítám vás!“ zvolala mladá žena, která se probírala papíry. Vstala, tvář měla lesklou potem. „Jmenuju se Gilly. Nadcházející dva týdny budu cestovat s vámi. A vy jste? Vlastně moment, stop! Dovolte, ať vám nabídnu drink, a pak se všichni vzájemně představíme. Dáte si Aperol Spritz?“

Sandy přikývla, aniž by tušila, o co jde, ale když už byla tady, hodlala se řídit úslovím „jaký kraj, takový mrav“…

„No, vlastně…“ Mark mávl rukou, aby upoutal Gillyinu pozornost. „Já bych si radši dal whisky.“

„Určitě, drahoušku?“ Alicin hlas zněl starostlivě.

„Určitě. Díky.“ Nervózně se na ni usmál.

Gilly zvedla ruku, přivolala číšníka a předala mu objednávku. „Tak. Jsme tady všichni? Dva další se k nám přidají až později, zpozdil se jim let z Německa.“ Přepočítala si skupinu, na každého namířila hrotem svojí propisovačky.

Bože, pomyslela si Sandy, to je jako být zase na školním hřišti. Utěšila se myšlenkou, že ve skutečnosti do školy nebude muset aspoň další čtyři týdny. Tady může být sama sebou nebo tím, kým chce. Tady ze sebe může setřást zábrany, které má jako paní Johnsonová, profesorka dějepisu. Za pár vteřin se znovu objevil číšník a postavil před ni sklenici s oranžovým nápojem. Zvědavě si ji vzala.

„Grazie.“ Se Stevenem si společně prošli pár základních frází v jeho staré učebnici. Dost se nasmáli, když si představovali, jestli bude mít někdy příležitost ptát se, jak se jde k hodináři. Černým plastovým brčkem pošťouchla ledové kostky ve sklence.

„Pořád nám ale někdo chybí,“ oznámila Gilly. Sklonila se nad svými papíry, avšak to už z jednoho z pokojů pod arkádami vyšla další žena. Usmívala se a mávala rukama. „Ahoj, všichni! Buona sera! Pardon, že jdu pozdě.“ Nechala za sebou prásknout dveře.

Sandy zaslechla její hlas a vzhlédla od hořkého, ale ne úplně špatného Aperol Spritzu. To snad není pravda. Poznala však trochu jižansky působící huhňavý birminghamský dialekt s protahováním na koncích vět, který ji okamžitě přenesl rovnou na poslední školní shromáždění. Ne, to nemůže být pravda. Ale ty krátce přistřižené rezavé vlasy ani úsměv, který byl spíš široký než upřímný, jak Sandy věděla z vlastní zkušenosti, si nemohla splést. Nemohla si splést ani způsob, jímž žena stála na špičkách, jako by se chtěla vznášet. Sandy na ni nevěřícně zírala a musela soustředit veškeré úsilí, aby zachovala neutrální výraz.

Lia Frenchová. Vedoucí informačních technologií na Ecclesworthské škole. Na její škole.

Zatímco se Sandy snažila zachovat dekorum, Lia se otočila a konečně si jí všimla. Úsměv jí na vteřinku opadl, ale hned se vzpamatovala a nasadila ho zpátky. Šok. Pohled jí ztvrdl, ruce na vteřinu zmrtvěly. Pak zvolala: „Sandy! Co tady děláš, pro všechno na světě?“ Očima střílela ze Sandy k ostatním členům skupiny a zase nazpátek s onou typickou zlomyslností, kterou už Sandy bohužel znala.

Kapitola 2

Ostatní ze skupiny přejížděli pohledem z Lii k Sandy a čekali, co řekne.

„Já…“ Ale slova se jí zadrhla v hrdle. Čekala, že se může stát všechno, tohle však tedy ne.

„Myslela jsem, že na žádnou dovolenou nepojedeš. Slyšela jsem tě, jak o tom mluvíš ve sborovně.“ Lia si přejela dlaněmi po sukni svých pestře květovaných šatů a pak spráskla ruce. „Říkala jsi, jak moc toho musíš řešit.“

„Nechtěla jsem jet nikam. Měla jsem toho moc, ale pak jsem změnila názor.“ Nikdo nemusel vědět, jak zničující bylo rozebírat matčin život, než se vyřešila její poslední vůle, ani to, že teď už se cítí mnohem lépe.

„To je vidět.“ A zase ten trylek smíchu. Pak se ale Liiny rty sevřely a Sandy poznala, že to bylo nelibostí.

Sandy stoupala horkost z hrudi až do tváře a zápasila s dechem. Ano, řekla to, ovšem v rozhovoru, o němž se domnívala, že ho nikdo jiný neslyší. Ale ještě tentýž den, po zkoušce sboru, ji Steven ve vinném baru přesvědčil, že cesta do ciziny je přesně to, co by teď potřebovala. „Přestávka ti udělá dobře. Uvidíš kus světa. Dobiješ si baterky. Roztřídit zbytek věcí po matce přece můžeš, až se vrátíš. Mohl bych dokonce jet s tebou.“

Nenapadlo ji, že to myslí vážně. „Neblázni. Ani by mě nenapadlo to po tobě chtít.“ Tehdy jí přišlo na mysl, že by jí cesta do Itálie mohla poskytnout šanci vyřešit záhadu matčina dopisu. „A kromě toho to chci zvládnout sama.“ Steven samozřejmě znal tu správnou osobu, která by jí pomohla zdolat strach z létání. Proč někdy nezkusila hypnózu, prokristapána? Stačila půlka láhve vína, aby ji přesvědčil.

„No tak, dámy! Zbavte nás pochybností.“ Gilly vyskočila na nohy. „Vy dvě se zřejmě už znáte. A odkudpak?“

„Učíme na stejné škole.“ Sandy si uvědomovala, že se na ně všichni pořád dívají, a tak se to snažila prohodit jen jako nedůležitý detail.

„A to jste netušily, že jste si objednaly stejný zájezd?“ nemohla uvěřit Gilly. „No páni! To je úžasný! Tohle se mi ještě nikdy nestalo.“

Sandy si úpěnlivě přála, aby se to nestalo ani teď. Vzala si velkou buclatou olivu a zakousla se do ní.

„No, každopádně to je báječný překvapení!“ Gilly už se vzpamatovala, posadila se a hladce přešla své rozpaky. „Za okamžik vám rozdám cestovní rozvrh, ale nejdřív chci říct, že jsem Gilly, vedoucí vašeho zájezdu a průvodkyně. Jak už víte, zájezd je naplánován tak, že máme každý den návštěvu jednoho významného místa, zbytek času už záleží na vás, jak ho strávíte, pokud budete mít v tom vedru energii ještě na něco dalšího.“ Vzala do ruky dřevěný skládací vějíř s namalovanými květinami, roztáhla ho a začala se ovívat. Briliantový prsten na její ruce jen zářil. „Budeme se společně setkávat u oběda a u večeře, pokud to bude zapsáno ve vašich itinerářích, ale také vám chceme umožnit, abyste měli dostatek volného času sami pro sebe. Já pojedu s vámi, a kdykoliv budete něco ...

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

TIráž

Titulní strana

Věnování

Leden 2017

Kapitola 1

Kapitola 2