Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Jude Deveraux: Dokonalá vražda

Vydání první

Copyright © 2018 by Deveraux Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2288. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Willing Murder vydaného

nakladatelstvím MIRA Books v roce 2018

Český překlad © 2019 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2019 Martina Černá

Přebal a vazba © 2019 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1161-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1162-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Jude Deveraux

Dokonalá vražda

Prolog

Lachlan, Florida

5. září 1997

Na sobě měl oblečení, které našel vzadu ve staré dodávce. Bylo špinavé a s kousky trávy, odporně páchlo a škrábalo ho na kůži. Pytlovité kalhoty byly umazané od oleje a na několika místech se mu lepily na nohy.

Nemyslel si, že by si někdo všiml staré zrezivělé dodávky, ale od přírody byl opatrný. Zastavil se před domem jen na pár minut, aby vyložil ten strom. Nacházel se ve dvacetilitrovém květináči a byl těžký. Na ruce mu spadla hlína a přidala na košili další vrstvu špíny.

Strom nechal na trávníku a pak zaparkoval o blok dál na prázdném místě.

Bylo uprostřed noci, ale přesto si pospíšil zpátky tak rychle, jak mu jeho převlek dovolil. Sklonil se a šoural se v pracovních botách s tlustou podrážkou. Byly mu příliš malé a tlačily ho.

Když strom zvedl, zastavil se u branky a poslouchal. Slyšel noční zvuky: puštěnou televizi kdesi v dálce, plačící dítě. Nic neobvyklého, kvůli čemu by si musel dělat starosti. Když si byl jistý, že okolo nikdo není, přistoupil k okraji díry vzadu. Nevykopal ji on, byla už použita pro opékání selátka a nikdo ji nezahrabal. Na několika místech se stále dala rozeznat mastnota.

Okamžitě uviděl, že hlína byla narušena. Srdce mu poskočilo až do krku a zběsile bušilo. Hlavou se mu honilo, co by se stalo, kdyby někdo zjistil, co se tu odehrálo. Skončil by tím jeho život i život jeho rodiny.

„Stalo se,“ řekl nahlas. Ano, prostě se to stalo. Nebyla to ničí chyba. Nedalo se tomu zabránit.

Když se uklidnil natolik, aby se podíval pozorněji, zjistil, že se hlína pohnula zespodu. Ne zvenčí, ale zevnitř. Zezdola.

Radši nepřemýšlel, co to znamená. Hlavou se mu honila nejasná otázka – která? – ale nezkoušel nad ní uvažovat.

Díra byla hluboká a ony byly malé. Ležela přes ně jen tenká vrstva hlíny, takže zbývala spousta prostoru na výsadbu.

Vytáhl strom z plastového květináče a položil ho na to, co bylo stěží zakryté. Poupravil ho, aby spočíval přesně na místě, jež bylo narušeno.

Když mu došlo, že s sebou nemá žádnou lopatu, rozzlobeně zaklel. Možná je nějaká v dodávce, ale to by znamenalo, že k ní musí znovu dojít. To nemohl riskovat.

Rozezleně padl na všechny čtyři a začal rukama hrabat hlínu. Jáma byla vyhloubena kdysi dávno a nyní byla plná plechovek od piva a rozbitého skla. Když si rozřízl ruku, utřel krev do staré košile.

Země se dvakrát sesunula dolů, ale nevšímal si toho. Byl spokojený, že zasadí opravdu nádherný strom. Bude to vhodný pomník – jim.

Když skončil, oklepal si hlínu a pak se narovnal. Aby se ujistil, že je všechno tak, jak má, několikrát stromek obešel, dupal silněji a silněji a drtil to, co bylo pohřbené pod zeminou.

Než byl hotov, už bylo vážně pozdě. Odešel z dvorku polorozpadlého domu a vykročil po ulici k dodávce.

Chvíli měl dojem, že motor nenaskočí, ale nakonec nastartoval. Odjel zpátky do domu majitele, sundal staré oblečení, jež měl přehozené přes svoje, a hodil ho do kufru.

Když odcházel, usmíval se na ztichlé domy. Jeho malé městečko je krásné místo. Možná že tím, že ho zbavil nežádoucích osob, udělal čtvrti službičku. Uspokojovalo ho vědomí, že lekce byla uštědřena a že už se nic takového nebude nikdy opakovat.

O pár měsíců později byl dům nabídnut k pronájmu. Povídalo se, že poslední nájemkyně a její dcera se té noci sbalily a opustily městečko. Tu ženu neměl nikdo moc v lásce, takže to nikomu nevadilo. A navíc o ní všichni znali pravdu. Jen chudák ta její dcera.

Zatímco čekal, zosnoval plán. Provedl pár mazaných a složitých obchodů, aby to místo koupil pod jménem, které s ním nemělo nic společného.

Potom svěřil dům anonymně do péče jisté správní společnosti, která se starala o pronájem. Peníze byly posílány na charitu pomáhající týraným ženám. Přicházely děkovné dopisy, ale nikdy je neviděl.

V nájemní smlouvě bylo zdůrazněno, že nádherný stromek delonix královské nesmí být nikdy pokácen. Dokonce ho nikdo nesměl ani prostřihávat. Strom rostl a vzkvétal a mnoho lidí se mu obdivovalo.

Nakonec ten incident zapadl tak hluboko v mužově paměti, až občas uvažoval, jestli k němu vůbec došlo.

Jenomže pak, když se jednou večer díval na místní zprávy, uviděl fotku toho domu a stromu. Pohledná mladá reportérka vykládala, že Wyattova stavební společnost zakoupila v jedné ulici šest domů a že ji chtějí kompletně zrenovovat. Žurnalistka namířila mikrofon k majiteli Jacksonu Wyattovi, vysokému pohlednému tmavovlasému muži.

„Chceme přebudovat ty domy od základů až po střechy,“ vysvětloval, s hlavou otočenou ke kameře profilem.

„Nechcete pokácet tu vysokou delonix, že ne?“ zeptala se reportérka.

„Vlastně chceme. Pravda je, že se o ten strom nikdy nikdo nestaral a je plný termitů. Stačí jedna větší bouře a ten strom spadne, to je jisté, a pak by se mohl zřítit na několik domů – nebo možná lidí.“

„To je smutné.“ Usmála se na Jacka.

„Jo, to je.“ Oplatil jí úsměv.

Muž hodil na obrazovku dálkový ovladač. Jak se to mohlo stát? Ten dům patří jemu! Jak ho někdo mohl prodat?

Trvalo mu celé hodiny, než objevil dokumenty, jež před dávnou dobou založil, a našel jednu větu, která umožňovala, aby byl dům prodán. Odvedl tak dobrou práci, aby ho s tou nemovitostí nikdo nespojoval, že když byla zkonfiskována, nikdo netušil, jak ho kontaktovat.

Původní vztek byl nahrazen strachem. Logicky pochyboval, že by ho mohli dávat do spojitosti s tím, co bude nalezeno, až bude strom – a to, co je pod ním – vykopán, ale lidé v maloměstech mají dlouhou paměť. A vždycky strkají nos do cizích věcí. Je lepší být opatrný než pak litovat.

Uvařil si konvici kávy a začal přemýšlet, co by měl udělat, aby zastavil tohle znesvěcení. Zarazí ho, ať už ho to bude stát cokoliv – a začne s tím chlapíkem z Wyattovy stavební společnosti.

1

Lachlan, Florida

Jaro 2017

Sara seděla v Jackově bezvýrazném tmavém bytě na starém křesle, které mu někdo daroval. Svěsila ramena a sklonila hlavu, ve snaze vyjádřit tíhu svého šedesátiletého života. Nepomáhalo jí, že byla už v šest ráno na hodině boxu. Když pohnula paží, bezděčně zalapala po dechu. Bolela ji ze všech těch zvedáků, k nimž ji přiměl její trenér.

Zatímco sledovala, jak Jack vrávorá po ponurém pokoji o berlích, snažila se nedat najevo, jak jí pohled na něj láme srdce.

Pro ni byl Jack vnukem, jehož měla mít. Ona a jeho zesnulý dědeček, Callum Wyatt, se narodili ve stejný rok a vyrostli v domech vedle sebe. Vždycky do sebe byli zamilovaní, chtěli se vzít, ale kvůli věcem, na něž se Sara snažila ze všech sil zapomenout, k tomu nedošlo. Cal zůstal v malém Lachlanu a vedl autoopravnu svého otce, zatímco Sara musela, jak Cal říkával, „dobýt svět“. Bylo to přehnané tvrzení, ale Saru to vždycky rozesmálo, takže byl Cal spokojený.

Jack byl její kompenzace minulosti. Od jeho osmnáctin byla Sara v jeho stavební firmě tichým společníkem a trávili spoustu času pohromadě. Když Sara odešla do důchodu, ani ji nenapadlo, že by odešla jinam než tam, kde byl Jack. A právě teď necítila ani špetku viny kvůli tomu, že se spikla s jeho matkou a sestrou, aby ho přinutila přestěhovat se do jejího velkého domu. Někdo se musí o Jacksona Charlese Wyatta postarat, protože on to rozhodně nedělá!

Zdálo se, že bolest, již cítila, se vyplatila, protože Jack už se netvářil tak, jako to mnohokrát vídávala u Cala – s hlavou o trošku zakloněnou, zvednutou bradou a sevřeným spodním rtem. „K tomu mě nedonutíš.“ Jeho matka říkávala, že to byla první slova, jež Jack pronesl. Plná věta, žádné zbytečné vyžbleptnuté slovo, ale celé tvrzení pronesené najednou. A se vší prudkostí.

Teď mu bylo jednatřicet, skoro sto devadesát centimetrů svalů, s nohou v sádře se opíral o berle – a vypadal jako malý klučina.

Ano, odmítal se podvolit, ale Sara měla eso v rukávu. Právě mu řekla, že k ní na návštěvu přijede její neteř. „Nemůžu ji odmítnout,“ prohlásila Sara, „ale jsem nervózní z toho, že tu bude.“

„Tak jí vzkaž, ať sem nejezdí.“

Jeho slova byla tvrdá, ale poznala na něm, že měkne. Možná za to mohly ty schody. Jeho byt se nacházel ve druhém patře starého domu, který koupil před lety. Vynést tašky s potravinami po venkovním schodišti nebylo s berlemi nic snadného.

„Musíš jí stanovit pravidla.“ Jack se mračil.

Sara se odvrátila, aby skryla úsměv. Mluvil stejným tónem jako jeho dědeček. Sara Calovi říkávala, že by měl zkusit hrát Mojžíše. Přísný, káravý, připravený vydávat příkazy.

Sara se pokusila schoulit v ramenou ještě víc. Vypadej staře! přikazovala si. „Jenže jsem bydlela sama tak dlouho, že teď nevím, co si mám počít s nějakou návštěvou.“ Smutně si povzdechla a zadívala se na Jacka, aby mu zahrála na city. Uviděla, že se mu zachvěly řasy. Uvnitř byl stejný měkkota jako jeho dědeček.

„Je to moje neteř, ale naposledy jsem ji viděla, když byla ještě malá,“ pokračovala Sara. „Tehdy byla roztomilá a legrační. A velice chytrá. Mám spoustu jejích fotek, ale…“ Znovu si povzdechla. „Vůbec netuším, jaké to bude s ní žít. Bude tweetovat a posílat mi esemesky, místo aby se mnou mluvila?“ Opravdově zalapala hrůzou po dechu. „Co když… co když bude v každé větě říkat ‚supééér‘? Jak to vydržím? Bude –?“

Zarazila se, když se Jack dobelhal k pohovce a sesul se na ni. Byl to silný mladík a sádra a berle by mu neměly dělat takové potíže. Nebála se o něj však fyzicky. Saře dělal starosti Jackův duševní stav. Při nehodě, kdy si rozdrtil nohu, zemřel jeho nevlastní bratr. Cestou do nemocnice Jack neustále opakoval, že to celé byla jeho chyba. Pil, takže nechal řídit Evana. Jack usnul tak tvrdě, že se neprobudil, dokud se dodávka několikrát neotočila ve vzduchu. Neustále tvrdil: „Kdybych zůstal vzhůru… Kdybych řídil…“

Saře dělaly starosti Jackův zdrcující pocit viny a žal. Byla odhodlaná udělat, cokoliv bude nutné, aby ho udržela ve svém obrovském domě. Chtěla se ujistit, že neprovede… no, něco pitomého.

Jackova matka to celé naplánovala se Sarou. „Mě by neposlouchal,“ prohlašovala Heather.

Oči měla zarudlé po probrečených dnech. Evan nebyl její dítě, ale milovala ho. Na pohřbu kdosi prohlásil, že Heather byla Evanovi lepším rodičem než jeho vlastní matka.

Sara však nedokázala vymyslet nic, po čem by Jack nezabořil paty do země a neodmítal se pohnout. Kdyby řekla „mám o tebe starost“, určitě by ji odmítl.

Pak, včera večer, dostala e-mail od své milované neteře Kate. Psala jí, že dostala práci v Lachlanu, a požádala ji, jestli by mohla zůstat u ní, dokud si nenajde něco vlastního.

Představa, že její neteř přijede, Saru tak rozradostnila, že si pustila staré bluesové písničky a tancovala z jedné místnosti do druhé. Dům byl příliš velký, příliš prázdný, a navíc ji nebavilo být na odpočinku. Co má v důchodu provést se svým mozkem? Nenapadalo ji nic lepšího než fakt, že tu s ní bude její mladá neteř bydlet. Na západní straně domu se nacházel samostatný byt se vstupem na malé nádvoříčko s fontánkou v podobě dívenky tančící v dešti. Kate se určitě bude moc líbit. Možná se jí tu nakonec zalíbí natolik, že tu zůstane natrvalo. Snad by mohly podnikat něco společného. Jezdit na výlety. Třeba – Sařin mozek se jako vždy rozjel rychlostí nákladního vlaku poháněného tryskovým motorem. O hodinu později už naplánovala tři výlety, které by mohly s neteří podniknout.

Později, když vstoupila do velké prosklené sprchy, si vzpomněla na Ivy – jež byla ve stejném věku jako Kate – která pomáhala zařídit byt. Právě teď tu byla jen velká postel, ale v obýváku nebyla ani židle.

Zatímco si myla vlasy, uvažovala, jak by Ivy mohla – Sara se zarazila. Ivy. Jackova nevlastní sestra. S Evanem měl společného otce a s Ivy matku. A všichni vyrostli spolu.

„Heuréka!“ vykřikla Sara při vymývání šamponu z vlasů. Katina návštěva by mohla být klíčem k tomu, jak Jacka přimět, aby se na chvíli nastěhoval k ní. Mohl by si vzít ten pokoj u garáže. Když přestavoval dům, ta místnost se mu docela povedla. Ani v ní nebyl žádný nábytek, ale stačil by výlet do obchodu a…

Než Sara vyšla ze sprchy, už spřádala plán. Jakmile dostane Jacka z toho jeho bytu v druhém patře, s Heather – a Kate – zařídí, aby se nenechal překonat žalem.

Když se teď Sara rozhlédla po Jackově smutném malém bytečku, prohlásila: „Jen se chci cítit v bezpečí.“ Už se na příšerném starém křesle tak choulila, že se krkem prakticky dotýkala opěrátka. Jack vždycky pomáhal těm, kteří to potřebovali – pokud to nebyl on, kdo pomoc potřeboval.

„Nemyslíš si, že jí jde o…?“ Odmlčel se.

„O peníze?“ Sara pokrčila rameny. „Možná. Jsem stará žena, která by jí mohla zaplatit účty. Jsem jasný cíl každého podvodníčka na téhle planetě.“ Nadechla se. Nepřehnala to? Ale ne, Jack souhlasně přikývl. Sara musela vynaložit obrovské vypětí vůle, aby se nenarovnala a neprohlásila, že se o sebe dokáže postarat sama. „Jsem si jistá, že nezůstane moc dlouho.“

Když viděla, že Jack stále váhá, rozhodla se, že trošku popostrčí jeho mužské ego. Za pomoci opěrky křesla se zvedla. Protože byla po cvičení s trenérem tak rozbolavělá, že ji bolelo i jen tak stát, její trhnutí bylo opravdové. „Vidím, že mi nechceš pomoct.“ V hlase měla tolik sebelítostného trápení, až si myslela, že se jí vysměje. Nic takového se však nestalo. „Nemusíš nic dělat. Najmu si někoho, kdo se o mě postará.“

„Najmeš si někoho?“ Jack popadl hole a skoro spadl, jak s nimi rychle vstal. „Dobře. Vyhrálas.“ Zněl znechuceně. „Máš do toho pokoje nějaký nábytek, který by se tam dal dát?“

„Říkala jsem si, že bys se mnou mohl zajít k Baersovi za Ricem a vybrat pár kousků. Potřebuju něco taky do Katiných pokojů.“

„O vybavení nic nevím. To Ivy je –“

„To je skvělý nápad! Ještě že tě to napadlo. Ivy bude mít určitě dopoledne volné.“ Sara vytáhla z kabelky mobil. „Napíšu jí, aby se tam s námi sešla. Nevadí, když s sebou vezme i tvoji mamku?“

Jack ji probodával pohledem. „Připadá mi, jako byste to celé naplánovaly. A rozhodně vypadáš, že se cítíš líp. Jaká byla dneska ráno hodina boxu?“

„Brutální. Můžeme vyrazit?“

„Ne. Musím si zabalit. Zastavím se u tebe v sobotu. Nebo možná v neděli.“

„Nic si balit nemusíš. Na každém tvém oblečení jsou skvrny od betonu nebo barvy.“

„Protože jsem poslední rok makal na tom starém domě, cos koupila. Neustále sis něco vymýšlela, takže jsem neměl čas zajít na nákupy.“ Přimhouřil oči. Byl jako Mojžíš, kterému se někdo odvážil odporovat.

Sara vykročila ke dveřím. „To je v pohodě. Tvoje mamka ti vezme pár věcí. Můžeme už jít? Když tam budeme včas, Rico by mohl domluvit dovoz už na zítra.“

Jack se tvářil jako kůň, který chce začít couvat ve startovacím boxu na závodech.

Zatnula zuby. Skuteční muži dokážou být stejně tvrdohlaví jako hrdinové v jejích románech. „Říkala jsem ti, že moje neteř měří metr sedmdesát a má zrzavé vlasy? A zelené oči? Na střední byla ve své třídě zvolena nejhezčím děvčetem.“

„To je úplně jedno. Nehledám žádnou –“ Nadechl se. „Opravdově zelené, nebo hnědozelené?“

„Smaragdy při pohledu na ni zelenají závistí,“ prohlásila Sara beze špetky humoru.

Jack se rozhlédl po bytě a pak se znovu zadíval na Saru. „Do toho tvého auta se nejspíš nevejdu.“

„Nelichoť si. Tak velký nejsi a MINI Coopery jsou uvnitř prostorné. Jen počkej, až uvidíš, kolik lamp tam dokážu nacpat.“ Otevřela dveře. „Ty jdi první. Pokud spadneš, nechci, abys přistál na mně.“

„Protože jsi tak stará a křehká?“ Prošel kolem ní. „Křehká jako vodní buvol,“ zamumlal, když vrávoravě vyrazil na příkré schodiště. „Jen abys věděla, dělám to proto, že umíš vařit.“

„To ale není součástí dohody,“ namítla Sara, avšak usmívala se – a v duchu děkovala. Ani ona, ani Jack nebudou sami. Život je krásný.

2

Když Kate Medlarová zahlédla velkou zelenou značku oznamující, že Lachlan se nachází o dva sjezdy dál, sjela po tom nejbližším. Na široké křižovatce ve tvaru písmene T zaváhala. Netušila, kudy má jet. Chlapík za ní samozřejmě musel hned zatroubit. Jen si posluž. Zdálo se, že se tak touží někam dostat, že ho dvanáctivteřinové zpoždění rozzuřilo.

Zahnula doprava, protože to bylo jednodušší, a druhé auto se vyřítilo kolem ní. Když ji řidič míjel, ukázal jí prostředníček a něco nepěkného zaklel.

A to se lidi diví, když na sebe někdo střílí, pomyslela si. Před ní se nacházela malá restaurace, a tak zajela na štěrkové parkoviště. Uvnitř se posadila do boxu u okna, aby viděla na své auto. Přece jen byl veškerý její majetek nacpaný uvnitř.

Když přišla číšnice, Kate si objednala omeletu z vaječných bílků, jeden plátek celozrnného toastu a černou kávu. Bez omáčky, bez másla, bez sýra, bez koření. Už dávno zjistila, že nezdědila matčinu schopnost spořádat na posezení smažené kuře a koblihy a zůstat štíhlá jako násada od koštěte.

Byly to právě stížnosti na nespravedlnost tohohle „já jsem tlustá, a ty ne“, co ji přivedlo k tomu, čemu říkala Velké odhalení.

Její matka obvykle Katiny nářky ohledně váhy nijak nekomentovala, ale před třemi měsíci prohlásila: „Protože jsi jako ona. Ta spisovatelka.“

Číšnice jí nalila kávu a Kate usrkla. Když se matky zeptala, dozvěděla se, že „ona“ je teta, o níž nikdy neslyšela: jediný sourozenec jejího zesnulého otce, Sara.

Kate spojila to křestní jméno s vlastním příjmením a získala „tu spisovatelku“.

„Sara Medlarová?“ zeptala se nevěřícně. Seděla na stoličce u kuchyňského pultu v malém domku na předměstí Chicaga, v němž s matkou bydlela. Ava stála u sporáku, zády k dceři.

„Ta Sara Medlarová?“ zopakovala Kate hlasitěji. „Ta spisovatelka, jejíž jméno je na polovině brožovaných knih na poličce v obchodě, kam chodíme nakupovat? Je to sestra mého otce?“

Ava se neotočila, nicméně krátce přikývla.

„Věděla jsem, že máme stejné příjmení, ale nikdy by mě nenapadlo, že jsme příbuzné.“ Kate měla pocit, že by se měla naštvat. Neměla by začít láteřit nad nespravedlností toho, že jí to matka nikdy neřekla? Věděla však, že namířit vztek na matku nikdy nefunguje. Navíc ta zpráva byla přece úžasná!

Až do té chvíle byli jediní příbuzní, které znala, matčini tři starší bratři. Příšerní staříci!

Katin mozek vynechal dramatické stěžování na to, jak byla podvedena, a tak klidně, jak dovedla, pronesla: „Proč jsi mi to nikdy neřekla?“

Ava pokrčila rameny. „Je slavná. Po smrti drahého Randala s námi nechtěla mít nic společného.“

Při zmínce o jejím manželovi Avě jako vždy vstoupily slzy do očí. Po předčasné smrti svého milovaného muže se nikdy nepokusila „jít dál“.

Kate věděla, kdy se nemá vyptávat. Její otec Randal Medlar zemřel, když byly Kate jenom čtyři roky, a vůbec si na něj nepamatovala. Během let se pokoušela matku přesvědčit, aby jí o něm vyprávěla. Ava na něho však vzpomínala spíše jako na Boha než na skutečného muže. Kate se chtěla dozvědět něco o něm. Čemu se smál? Měl nějaký talent? Z matky však nikdy žádné odpovědi nedostala.

Když se dozvěděla, že existuje někdo další, kdo jejího otce znal, jako by v ní vzplál plamen zvědavosti. Tu noc nespala, ale seděla místo toho u počítače a pátrala po spisovatelce Saře Medlarové.

Objevila obvyklé články o jejím úžasném životě a dotazy ohledně toho, jak píše – ručně nebo na počítači? – ale žádná zmínka o jejím zesnulém bratrovi. Kate to všechno přeskočila. Chtěla zjistit, kde Sara a její bratr vyrůstali. Chvíli jí to trvalo, ale nakonec objevila město Lachlan na Floridě.

Ještě chvíli pátrala, musela dokonce navštívit placenou stránku hledající zmizelé osoby, kde zjistila, že Sara Medlarová přestala psát a nedávno se vrátila do Lachlanu.

„Heuréka!“ vyjekla Kate a pak začala hledat to město. Brzy zjistila, co potřebovala: adresu místní realitní agentury. Kate sama prodávala nemovitosti už dva roky, od ukončení univerzity, a svou práci zbožňovala.

V Lachlanu se nacházela pouze jedna realitní agentura patřící ženě jménem Tayla Kirkwoodová. Měla výborné stránky a Kate si je několik dní dychtivě pročítala a začala paní Kirkwoodovou obdivovat. Posledních dvacet let strávila tím, že se snažila probudit zpustlé městečko znovu k životu. Když Tayla v Lachlanu vyrůstala – asi tak přibližně ve stejné době jako Katin otec – byla to poklidná, semknutá floridská komunita. Pak se však Tayla provdala a odstěhovala. Zatímco byla pryč, vedlejší Ford Lauderdale se rozrostlo, až malé město pohltilo. Lidé se stěhovali pryč, obchody se zavíraly.

Poté co Tayla ovdověla, vrátila se do Lachlanu a zjistila, že se z něho stalo město duchů. Pár krásných starých domů bylo strženo.

Tayla, rozzlobená a odhodlaná, se pustila do práce, aby město vrátila do života. Koupila a přebudovala obchody v centru a založila luxusní podniky, které nalákaly turisty a nakupující z Fort Lauderdale.

Proměna Lachlanu pod Tayliným dohledem je obdivuhodná, pomyslela si Kate, když před ni číšnice položila jednoduchou omeletu z vaječných bílků. „Dáte si k tomu máslo a marmeládu?“

„Kéž bych mohla,“ zamumlala Kate.

„Naprosto vám rozumím!“ prohlásila číšnice a vrátila se za pult.

Vajíčka byla bez chuti a toast suchý. Na ničem z toho ale nezáleželo – Kate měla v hlavě jen nový život, který hodlala začít.

Po týdnech čtení a pátrání Kate napsala paní Kirkwoodové dopis. Vysvětlila jí, kdo je, vychválila její úsilí a tvrdila, že by pro ni ráda pracovala.

Odpověď přišla skoro okamžitě:

Ano! Udělala jsem hodně, ale Lachlan stále potřebuje další péči. Jedna část města je prakticky slum. Ráda přijmu Vaši pomoc. Fakt, že se prakticky vracíte do svého rodného města, znamená hodně.

Díky Tayle se Kate cítila vítaná a potřebná. A popravdě, pomáhat přivést městečko zpátky k životu ji nadchlo. Rozhodně to bylo lepší než neustále dokola prodávat tytéž předměstské domky.

Poté co Kate získala práci, požádala Taylu o laskavost. Mohla by, prosím, dohlédnout, aby se jistý dopis dostal k její tetě Saře Medlarové? Kate se domnívala, že kdyby poslala zprávu přes Sařino vydavatelství, nemusela by ji vůbec dostat. Tayla souhlasila.

Kate napsala krátký dopis, v němž tetě oznamovala, že získala práci v Lachlanu, a požádala ji, jestli by u ní mohla pár dní zůstat, než si najde něco vlastního. Nezmínila se, že teprve nedávno se dozvěděla o Sařině existenci, protože by tím mohla znevážit svoji matku.

Odpověď, již Kate obdržela, byla nadšená a plná radosti:

Určitě u mě musíš zůstat, než si najdeš vlastní domov. V mém domě se nachází samostatný byt a bude Tvůj, jak dlouho budeš chtít.

Všechno to bylo neuvěřitelně snadné. Získala práci a místo, kde by mohla bydlet. Zbývalo jen vyřídit to se svojí matkou. Ava Medlarová se svými napjatými nervy a obavami, nemluvě o jejích příšerných starších bratrech, byla značnou součástí třiadvaceti let Katina života.

Sebrala odvahu a oznámila matce, co má v plánu.

Ava nereagovala, jak si Kate myslela, že bude. Ke Katině překvapení konstatovala: „To je dobrý nápad. Mohla bys jí pomoct. Ta ubožačka musela přestat psát, protože už na to nemá hlavu. Ne že by ty její knížky někdy měly jakýkoliv literární přínos, ale potřebuje trochu mozkové kapacity k tomu, aby psala jednu za druhou. A je dobře, že s ní budeš bydlet. Má obrovské sídlo a spoustu služebnictva. Musíš se ujistit, že ji nikdo z nich neokrádá za jejími zády.“

Kate byla v šoku, že její matka ví tolik o švagrové, o níž se nikdy nezmínila. Jak? Kdy? Proč? Všechny její otázky vysvětloval fakt, že se od nich Sara Medlarová odstřihla, poté co její bratr zemřel. Nebyla to Avina chyba, ale tetina. A Ava se prostě domnívala, že bude nejlepší zamlčet před svou dcerou existenci ženy, která s nimi nechtěla mít nic společného. „Abych tě ušetřila bolesti,“ vysvětlila.

Avino vyprávění bylo tak strašné, až Kate začala pochybovat o svém plánu bydlet u své slavné tety a přestěhovat se do Lachlanu. V té době už si však s Taylou psaly každý den e-maily, posílaly si fotky a vyprávěly si, co přes den dělaly. Kámošky přes internet.

Kate Tayle prozradila své pochyby. Možná by bylo lepší, kdyby si pronajala nějaký byt a svou starou tetu pouze navštívila.

Tayla jí odpověděla, že má v nabídce byt ve druhém poschodí, který by pro ni byl dokonalý. Čirou náhodou je volný, protože mladík, který v něm bydlel, se právě stěhoval k její tetě Saře. ‚„Musí se v tom velkém domě cítit osaměle a Jack to se ženami vždycky uměl,“‘ četla Kate e-mail nahlas své matce. ,„Je to velice pohledný mladý muž! A povídá se, že Sara začala financovat jeho podnik. Vypadá to, že je to pro oba výhodná úmluva.‘“

Když dočetla, Ava se na ni podívala s výrazem „já ti to říkala“. Kate začala uvažovat, že teta očividně potřebuje její ochranu. Kdo ví, co všechno má tenhle Jack za lubem a jak chce Saru využít? Měla by zůstat se svou tetou.

Druhý den Ava pomohla Kate s balením.

O tři dny později už byla Kate na cestě. Rozloučení s matkou bylo plné slz. Vždycky byly spolu a Kate z nich dvou byla ta silnější. Bylo nutné se vypořádávat s matčinými záchvaty deprese ze ztráty manžela. Kate se musela naučit, jak se postarat sama o sebe.

„Budeš v pořádku?“ zeptala se matky, když nastoupila do auta. „Nedovolíš, aby tě strýcové zastrašovali?“

„Budu v pohodě. Budeš mi psát?“

„Každý den. Kontroluj si tu zelenou aplikaci na e-maily v telefonu. Když ti přijde e-mail, uvidíš tam oznámení.“

Ava se kousla do rtu, aby potlačila slzy, a řekla: „Nedovol jí, aby se k tobě chovala ošklivě. Postav se jí. Má strašnou povahu. Vždycky mě děsila k smrti.“

Tohle bylo poprvé, co Kate slyšela něco o její povaze. „Ona je –?“

„A pomoz jí s dietou.“ Ava zabouchla dveře od auta. „Devadesát kilo je na ni moc. Měří nějakých sto padesát centimetrů. Kdyby zhubla, možná by nebyla neustále tak špatně naložená.“ Ava ustoupila a poslala jí polibek. „Mám tě ráda. Měj se tam hezky.“ Když Kate vyrazila, pospíšila si Ava zpátky do domu.

První den jízdy si Kate neustále něco mumlala: „Co jsem to, sakra, provedla?“

Teď už byla skoro na místě a odvaha ji pomalu opouštěla. Nové město, nová práce, nový domov s novou příbuznou.

Cože to bylo na tom seznamu deseti nejvíc stresujících událostí v lidském životě? Nyní se jí staly nejmíň čtyři z nich.

Zaplatila a vyšla z jídelny.

U auta se zastavila. „Tohle zvládnu,“ řekla si. „Mám práci. Dokonce tam mám i kamarádku, Taylu. A budu…“ Polkla. „Budu bydlet u, ehm…“ Nadechla se. „U senilní staré tety, která má prudkou povahu a žije s nějakým chlapíkem, který ji lstí přesvědčil, aby mu koupila vlastní podnik. To zvládnu.“ Nastoupila do auta. „A jestli ne, vždycky můžu utéct zpátky k mamince. Schovat se jí pod sukně.“

Vrátila se na dálnici, a když se objevil sjezd do Lachlanu, vydala se po něm. Srdce jí však bušilo tak prudce, že musela zajet k okraji silnice, opřít se na sedadle a pokusit se uklidnit.

Bylo by zdvořilé zajet nejdřív do tetina domu. Nebo spíš do jejího sídla, jak to matka nazvala. Když však Kate zadala do navigace její adresu, přístroj jí oznámil, že takové místo neexistuje. Měla mapu, ale ani na ní Stewart Lane neobjevila.

To je zlé, pomyslela si, nicméně tak nějak se jí ulevilo. Nejdřív bude muset zajet do Tayliny kanceláře, osobně se seznámit se svou kamarádkou a poptat se na směr.

Navigace tvrdila, že k jejímu podniku to je jen něco kolem míle a půl. Osudové znamení, pomyslela si a vrátila se na silnici.

Při prvním pohledu na Lachlan lapala po dechu. Viděla fotky, ale ty ani zdaleka městečko nevykreslily dostatečně.

Po její pravici stála hasičárna, z červených cihel, se dvěma otevřenými garážovými vraty. Pár svalnatých mužů umývalo velkou červenou požární stříkačku, obskakoval je dalmatin. „Vypadá to jako od Disneyho.“ Uviděla, jak se na ni nejmladší muž, blonďatý hasič s hadrem v ruce, dívá. Mokré tričko se mu lepilo na hruď.

Chlapík vedle něho ho dloubl loktem, ale hasič dál zíral. Když se na Kate usmál, úsměv mu oplatila.

„Tady by se mi mohlo líbit,“ zamumlala, když ...

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Prolog

1

2