John Fowles

MÁG

(ukážka)

revidovaná verze románu s autorovou předmluvou

Kniha Zlín / 2014

Copyright © J. R. Fowles Ltd, 1966, 1977

Translation © Josef Línek, 1999, 2014

ISBN 978-80-7473-198-3 (ePub)

ISBN 978-80-7473-199-0 (mobi)

Obsah

Předmluva autora

I

II

III

Poznámky překladatele a vysvětlivky

Předmluva autora

Třebaže vydání Mága, které máte před sebou, po stránce narativní a tematické nedoznalo takových změn, aby jej bylo možné označit za novou verzi, přece prošlo čímsi víc než jen stylistickou úpravou. Řada epizod byla do značné míry přepracována a objeví se tu i několik málo scén nových. Zvolil jsem toto poněkud neobvyklé řešení mimo jiné i proto, že tato kniha – lze-li soudit z dopisů – vzbudila větší ohlas než všechno ostatní, co jsem dosud napsal. Trvalo mi dlouho, než jsem se naučil přijímat skutečnost, že mé prozaické výtvory, které mě jako autora uspokojují nejméně (ve svém hodnocení se shoduji s nejedním z jejich původních recenzentů), jsou pro většinu mých čtenářů nejpřitažlivější.

Mág sice vyšel v roce 1965 jako má třetí kniha, ale pomineme-li samotné datum vydání, jde vlastně o mou románovou prvotinu. Začal jsem jej psát na počátku padesátých let a příběh i jeho atmosféra prodělaly bezpočet změn. Původně tu byl zcela zřetelně přítomný nadpřirozený prvek – pokus vytvořit cosi v duchu mistrovského díla Henryho Jamese Utažení šroubu (The Turn of the Screw). Neměl jsem však žádný promyšlený plán, jakým směrem se budu ubírat, což platilo jak o práci na knize, tak o mém životě. Mé nezaujaté já tehdy stále ještě nemohlo uvěřit, že bych se někdy mohl stát spisovatelem, kterému budou vycházet knížky, ale v koutku duše jsem se nemohl rozloučit s mýtem, jejž jsem se, neobratně a s námahou, pokoušel přivést k životu. Nejsilněji se mi z té doby vybavuje soustavná nespokojenost s náčrtky – zdálo se mi, že nedokážu popsat, co chci. Jak potíže s technikou, tak ona bizarní tvář vzpírající se imaginace, která se zdá být spíše neschopností pamatovat si už existující, než tím, čím skutečně je – neschopností vybavit si nejsoucí – mě neustále zaháněly do úzkých. Když jsem pak po úspěchu Sběratele v roce 1963 získal jisté spisovatelské sebevědomí, přece to byl právě tento věčně trýzněný a přetvářený nedodělek, jemuž jsem byl nucen dát přednost před ostatními romány započatými v padesátých letech. Obávám se, že alespoň dva z nich byly přijatelnější a mohly prospět mé pověsti, alespoň v mé zemi, lépe než Mág.

V roce 1964 jsem se pustil do práce a přepsal jsem a utřídil všechny své předchozí črty. Ale Mág zůstával v podstatě tím, čím byl, když jsem se jako začátečník učil psát romány – za příběhem se skrýval zápisník z výzkumné výpravy do neznáma, plný omylů a nepřesností. Dokonce i ve své konečné, publikované podobě byl dílem náhody a naivního instinktu měrou daleko větší, než si vzdělaný čtenář dovede představit; nejtěžší údery, které jsem musel snášet od kritiků, odsuzovaly knihu jako chladně vykonstruovaný produkt fantazie, jako intelektuální hru. Jedním z (nevyléčitelných) neduhů knihy ale tehdy bylo, že se pokoušela zakrýt skutečný stav nekonečné nejistoty, v němž byla psána.

Krom Jungových teorií, jimiž jsem se v té době vážně zabýval, mě při psaní výrazněji ovlivnily tři romány. Knihou, jejíž vliv jsem si uvědomoval nejzřetelněji, bylo Kouzelné dobrodružství (Le Grand Meaulnes) Alaina-Fourniera – při revidování textu jsem dokonce záměrně odstranil množství příliš zjevných odkazů na toto dílo. Paralely mezi oběma romány možná věcnému analytikovi uniknou, ale nebýt jeho francouzského předchůdce, Mág by byl zcela jinou knihou. Kouzelné dobrodružství má (rozhodně alespoň pro některé z nás) schopnost vyvolat prožitek za hranicí literárního a přesně to jsem se snažil svému příběhu vštípit. Další chyba, které jsem se při psaní Mága dopustil a kterou už nelze odstranit, byla má neschopnost si uvědomit, že touha po takovém prožitku je pro dospívání typická. Dospívání Alain-Fournierova hrdiny je alespoň otevřené a specifické.

Druhou knihou, která na mě v souvislosti s Mágem zapůsobila, ač to čtenáře možná překvapí, byl zcela jistě strašák mé dětské představivosti, Bevis Richarda Jefferiese. Jsem přesvědčen o tom, že romanopisec se v člověku utváří, ať o tom ví či ne, v útlém mládí, a Bevis má s Kouzelným dobrodružstvím společnou jednu vlastnost – dokáže nás přenést do světa zcela jiného, než je ten náš, nebo jaký byl pro středostavovské dítě z předměstí, jímž jsem navenek byl. Bevise uvádím jako připomínku skutečnosti, že hlubinné předivo takových knih a jejich nálada v člověku zůstanou velmi dlouho, třebaže jinak už podobné četbě odrostl.

Vliv třetí knihy jsem si v době vzniku Mága neuvědomoval – k předchozím dvěma titulům ji mohu přiřadit díky vnímavosti jisté studentky Readingské univerzity, která mi řadu let po vydání mé knihy napsala dopis, v němž upozornila na množství souvislostí mezi Mágem a Nadějnými vyhlídkami Charlese Dickense. Nemohla samozřejmě tušit, že právě tento Dickensův román jsem vždy bezmezně obdivoval a miloval (a pro něj jsem autorovi odpustil mnohé, co se mi v jeho díle nelíbí), že v době, kdy Mág vznikal, jsem dokonce Nadějné vyhlídky s velkou chutí probíral se studenty jako doporučenou četbu a že jsem dlouho uvažoval o ženě v Conchisově roli. Vybledlá podoba této myšlenky dala vzniknout postavě paní de Seitasové. Jednou z nepříliš rozsáhlých pasáží, které byly vloženy do revidovaného textu, vzdávám hold této knize, která mě inspirovala, aniž bych si toho byl vědom.

Musím se ještě stručně zmínit o dvou podstatnějších změnách. Ve dvou scénách jsem posílil erotický prvek, což považuji pouze za nápravu někdejšího selhání nervů. Druhá úprava se týká závěru. Přestože mi vyústění románu nikdy nepřipadalo tak mnohoznačné jako některým čtenářům (kteří patrně nepřikládali patřičný význam dvěma veršům z Pervigilia Veneris, jimiž kniha končí), připouštím, že jsem zamýšlené rozuzlení mohl naznačit jasněji – což teď činím.

Spisovatelé vesměs neradi prozrazují, které z jejich niterných prožitků ovlivnily jejich dílo, a ani já nejsem v tomto ohledu výjimkou. Tyto prožitky ostatně s vnějším časem a děním souvisejí jen zřídka. Můj Fraxos („oplocený“ ostrov) je ale skutečný řecký ostrov Spetses (známý též jako Spetsai – pozn. překl.), kde jsem v letech 1951 a 1952 učil na soukromé internátní škole.[*] Tehdy se příliš nepodobala škole v knize; kdybych se chtěl pokusit o její pravdivé vyobrazení, musel bych napsat humoristický román.

Známý řecký milionář, který dnes vlastní část ostrova, nemá s postavou Conchise nic společného; pan Niarchos se tu usídlil mnohem později. Ani tehdejší vlastník vily „Burani“, ač jsem v Mágovi částečně zachytil jeho vnější podobu a krásu jeho příbytku, nebyl v žádném ohledu předlohou pro mou literární postavu; chápu však, že kolem jeho osoby začíná vznikat další z místních legend. Setkal jsem se s oním pánem, přítelem radního Venizelose, pouze dvakrát, a to velmi krátce. V mysli jsem si ale uchoval obraz jeho domu.

Patrně není možné (informace mám jen z doslechu, na ostrov jsem se nikdy nevrátil) představovat si dnešní ostrov Spetses tak, jaký byl těsně po válce a jak jsem ho zobrazil. Vedl jsem tam nesmírně osamělý život, třebaže na škole byli dva profesoři angličtiny, a ne jeden jako v knize. Náhoda měla šťastnou ruku při výběru mého tehdejšího kolegy, nyní mého starého přítele, Denyse Sharrockse. Byl neobyčejně sčetlý a mnohem lépe než já rozuměl myšlení Řeků. Byl to on, kdo mě poprvé zavedl do té vily. Tehdy se právě rozhodl, že se vzdá literárních ambicí. Jak zatrpkle přiznal, „Burani“ bylo místem, kde napsal svou definitivně poslední báseň. To jakýmsi podivuhodným způsobem zažehlo jiskru mé představivosti – zvláštní opuštěnost vily, její skvostná poloha, umírající iluze mého přítele – a když jsme se poprvé blížili k vile na mysu, dolehl k nám skutečně bizarní zvuk vzhledem ke skutečnosti, že jsme procházeli antickou krajinou – nikoli majestátní Pleyelovo cembalo, ale něco mnohem absurdnějšího, co ve mně vyvolalo představu velšské kaple. Doufám, že to harmonium tam ještě je. Z tohoto zážitku se také cosi zrodilo.

Cizí tvář, třeba i řecká, byla tehdy na ostrově velkou vzácností. Vzpomínám si, jak se k Denysovi a ke mně jednoho dne přihnal chlapec, aby nám oznámil, že parníkem z Athén přijel další Angličan, a jak jsme jako párek doktorů Livingstonů vyrazili přivítat tuto nevídanou návštěvu na našem opuštěném ostrově. Jindy to byl kolos z Marussi Henryho Millera, Katsimbalis, komu jsme spěchali složit svou poklonu. Řecko tehdy svou atmosférou dojemně připomínalo jedinou vesnici.

Ostrov Spetses, krom jeho menší, osídlené části, skutečně obývali duchové, třebaže prchavější – a mnohem krásnější – než ti, které jsem vytvořil já. Chvíle ticha v tamějších borových lesích byly neskutečně tajemné, zcela odlišné od tichosti prožívané kdekoli jinde; podobaly se věčně nepopsané stránce čekající na první poznámku či slovo. Člověk tu míval prazvláštní pocit bezčasí a přítomnosti vznikajícího mýtu. Nikde nebylo méně pravděpodobné, že se něco stane, a přece tu dění vždy jaksi viselo ve vzduchu. Genius loci opravdu velmi připomínal atmosféru Mallarmého nejlepších básní o neviděném letu, o slovech selhávajících před dosažením nevýslovného. Je nesnadné vyjádřit význam tohoto prožitku pro mě jako spisovatele. Prostoupil mnou a poznamenal mě mnohem hlouběji než kterákoli jiná z mých společenštějších a tělesnějších vzpomínek na ono místo. Věděl jsem už, že v mnoha ohledech zůstanu vyděděncem anglické společnosti, ale romanopisec musí podstupovat ještě niternější vyhnanství.

Z čistě vnější stránky byla tato zkušenost depresivní; stejný objev učinilo množství začínajících spisovatelů a malířů, kteří se vypravili do Řecka hledat inspiraci. Pocitu neschopnosti a apatie, který nás tu přepadal, jsme žertem říkávali „egejské blues“. Člověk musí být skutečně vyspělý umělec, aby dokázal vytvořit kvalitní dílo v místech, kde je krajina ryzí a harmonicky vyvážená jako nikde na světě, zvláště když ví, že jediný myslitelný lidský výtvor, který se této krajině může rovnat, vznikl v době, do níž není návratu. Ostrovní Řecko má moc Kirké i dnes – rozhodně to není místo, kde by měl umělec na cestách dlouho prodlévat, je-li mu jeho duše drahá.

Krom již řečeného se během mého pobytu na Spetsai nestalo nic, co by mělo jakoukoli souvislost s obsahem románu. Události líčené v knize mají svůj základ ve věcech, které se mi ve skutečnosti přihodily až po návratu do Anglie. Kirké jsem sice unikl, ale můj útěk na mně zanechal vážné následky. Tehdy jsem si ještě neuvědomoval, že ztráta je pro romanopisce nezbytná, že je nesmírně úrodnou půdou, z níž se rodí jeho knihy, jakkoli bolestná je pro něj v soukromí. Tento nezhojený pocit újmy, promarněné příležitosti, mě přiměl k tomu, abych jistá dilemata vyplývající ze situace, v níž jsem se sám ocitl v Anglii, transplantoval do vzpomínek na ostrov a jeho odlehlá místa; ostrov se mi stále více zdál být ztraceným rájem, Alain-Fournierovou domaine sans nom, ba možná i Bevisovou farmou. Můj hrdina Nicholas se postupně stával ne-li univerzálním představitelem člověka moderní doby, pak alespoň obecným obrazem příslušníka mé společenské třídy s jeho kulturním zázemím. Příjmení, které jsem mu přisoudil, skrývá mou soukromou slovní hříčku. Jako dítě jsem nedokázal vyslovit th jinak než jako f. Urfe je tedy vlastně Earth (Země) – tento způsob vzniku Nicholasova jména je mnohem staršího data než objev příhodné spojitosti s Honorém d’Urfé a L’Astrée.

Výše řečené doufám postačí jako vysvětlení, proč nemluvím o tom, co příběh „znamená“. Romány, dokonce ani ty, které mají mnohem přehlednější stavbu než Mág a vznikají plně pod vládou autora, nejsou jako křížovka, do níž lze dosadit vždy jen jeden soubor řešení – někdy je k uzoufání, když musím dnešním studentům donekonečna opakovat, že takové analogie vytvářet nelze (Vážený pane Fowlesi, objasněte mi prosím skutečný smysl…). Má-li Mág nějaký „skutečný význam“, pak pouze ten, že chce být jakýmsi Rorschachovým psychologickým testem. Jeho smyslem je jakákoli reakce, kterou vyvolá u čtenáře, a pokud jde o mě, žádná „správná“, předem daná reakce neexistuje.

Měl bych dodat, že jsem se při revidování textu nesnažil reagovat na oprávněné kritické poznámky odsuzující nevázanost, přílišnou spletitost, strojenost a další nedostatky knihy, jichž se mi dostalo od dospělejších a přísných recenzentů Mága, když román vyšel poprvé. Dnes vím, že tato kniha nejvíce přitahuje příslušníky jedné určité generace a že navždy zůstane v podstatě románem dospívání sepsaným opožděným adolescentem. Namítnu jen, že každý umělec musí před sebou svobodně rozestřít svůj život v celém jeho rozsahu. Zbytku světa je dovoleno cenzurovat a pohřbívat vlastní soukromou minulost. To my nesmíme, a tak do konce svých dní zůstáváme zčásti zelenáči – nezralými zelenáči, kteří se těší nadějí, že jejich zeleň jednou vydá své plody. Ve své zoufalstvím naplněné poslední próze The Well-Beloved, jednom z nejpronikavějších románů o romanopiscích, si Thomas Hardy soustavně stěžuje, jak mnohem mladší já stále ovládá domněle „vyzrálého“ umělce ve středních letech. Člověk může tyranii svrhnout, což sám Hardy učinil, ale zaplatí za to ztrátou schopnosti psát romány. Mágem jsem mimo jiné (byť docela nevědomky) projevil nezbednou radost nad přijetím tohoto jha.

Je-li tu jaký ústřední záměr pod (spíše irskou než řeckou) změtí intuitivních dohadů o povaze lidské existence, pak se patrně skrývá v alternativním titulu, jehož zavržení ještě i dnes někdy lituji: The Godgame (Božská hra). Opravdu jsem zamýšlel vytvořit postavu Conchise tak, že postupně vystřídá řadu masek představujících různé druhy lidského pojímání Boha; od nadpřirozené bytosti po jsoucno zbavené nánosu žargonu, jak jej vidí věda; to jest řadu lidských iluzí o něčem, co vlastně není, o absolutním vědění a absolutní moci. Zničení takových iluzí stále považuji za zcela humanistický cíl; přál bych si, aby kdesi existoval jakýsi Nad-Conchis, který by dokázal Araby a Izraelce nebo ulsterské katolíky a protestanty prohnat podobným heuristickým mlýnem, jakým prošel Nicholas. Neschvaluji Conchisovo rozhodnutí v závěru procesu, ale stavím se za nutnost uznat existenci dilematu, které tu je. Bůh a svoboda jsou protikladné pojmy a lidé věří ve své imaginární bohy většinou jen proto, že se obávají svobody. Jsem dost starý, abych si uvědomoval, že k tomu mnohdy mají dobrý důvod. Zůstávám ale věrný hlavnímu principu, který jsem zamýšlel jako páteř svého příběhu: tvrzení, že pravou svobodu je třeba hledat uprostřed obou zmíněných krajností, nikdy pouze v jedné z nich, a tudíž že nikdy nemůže jít o svobodu absolutní. Veškerá svoboda, dokonce i ta nejrelativnější, je možná pouhou smyšlenkou; já jako svobodný člověk však i dnes volím onu druhou, výše zmíněnou hypotézu.

John Fowles, 1976

I

Un débauché de profession est rarement un homme pitoyable.

DE SADE, LES INFORTUNES DE LA VERTU

1

Narodil jsem se v roce 1927 jako jediné dítě středostavovských rodičů. Oba byli Angličané, sami narození v pitvorně protaženém stínu královny Viktorie, toho gigantického trpaslíka, a nikdy se nedokázali povznést nad historii natolik, aby ten stín mohli opustit. Poslali mě na internátní střední školu, dva roky jsem promarnil ve vojenské službě, potom Oxford; tam jsem začal zjišťovat, že nejsem tím, kým bych chtěl být.

Ještě daleko dříve jsem si uvědomil, že nemám rodiče a předky, jaké bych potřeboval. Můj otec byl brigádní generál, spíše proto, že v pravý čas dosáhl správného věku, než pro své profesní nadání, a mou matku mohli dávat za vzor manželky budoucího generálmajora. To znamená, že se s ním nikdy nehádala a vždycky se chovala tak, jako by ji poslouchal z vedlejší místnosti, i když byl tisíce mil daleko. V průběhu války jsem otce viděl jen velmi vzácně a v časech jeho dlouhé nepřítomnosti jsem si v představách vytvářel jeho takřka neposkvrněnou podobu, kterou obvykle rozbil během prvních osmačtyřiceti hodin své dovolené.

Jako všichni muži, kteří na svou práci ve skutečnosti nestačí, i on lpěl na vnějších věcech a každodenních malichernostech a intelekt nahrazoval tím, že si vytvořil arzenál důležitých slov jako Kázeň, Tradice nebo Odpovědnost. Kdykoli jsem se opovážil mu vzdorovat, a to bylo zřídka, vytáhl z rukávu jeden z těchto slovních trumfů a jím mé argumenty utloukl, což bezpochyby činil v podobných situacích, když chtěl umlčet své podřízené. Pokud člověk i nadále odmítal padnout na zem a zemřít, vylil na něj svůj vztek, nebo mu popustil uzdu. Otcův vztek byl jako krvelačný pes a on ho měl vždy při ruce.

Podle rodinné představy naši předkové pocházeli z Francie, odkud přesídlili do Anglie po zrušení nantského ediktu, a byla to hugenotská šlechta vzdáleně příbuzná s Honorém d’Urfé, autorem L’Astrée, jednoho z bestselerů sedmnáctého století. Pominu-li další, stejně neopodstatněný nárok na příbuzenství s Tomem Durfeym, pisálkem a přítelem Karla II., pak nikdo z mých předků rozhodně nejevil žádné umělecké nadání: generace za generací samí kapitáni, duchovní, námořníci a statkáři, o nichž lze říci jen tolik, že všichni postrádali výjimečnost a měli pozoruhodné nadání propadnout hazardním hrám – a prohrávat. Můj dědeček měl čtyři syny, z nichž dva zahynuli v první světové válce; třetí zvolil nehodný způsob splácení dědičných hříchů (hráčských dluhů) a uprchl do Ameriky. Otec, nejmladší z bratrů, který měl všechny charakterové vlastnosti obvykle přisuzované nejstarším synům, se o něm nikdy nezmiňoval jako o někom, kdo ještě žije, takže jsem neměl ani tušení, jestli je po smrti nebo ne a jestli mám na druhé straně Atlantiku nějaké nepoznané bratrance a sestřenice.

Během posledních let na střední škole jsem si uvědomil, co je vlastně s mými rodiči v nepořádku, totiž skutečnost, že pro způsob života, který jsem chtěl vést, nemají nic než čiré pohrdání. Byl jsem „dobrý“ v angličtině, ve školním časopisu mi pod pseudonymem vycházely básně, D. H. Lawrence jsem pokládal za největší osobnost století; rodiče Lawrence rozhodně nikdy nečetli a jinak než ve spojitosti s Milencem lady Chatterleyové o něm pravděpodobně nikdy neslyšeli. Byly tu věci, které bych byl snesl v hojnější míře – jistá jemnost citů u mé matky a otcova občasná euforická srdečnost – ale vždycky jsem na nich měl rád to, za co oni sami milováni být nechtěli. Když mi bylo osmnáct a Hitler už nežil, byli pro mě dávno jen osobami, které mi poskytují prostředky na živobytí, což jsem jim splácel symbolickou vděčností. Krom ní jsem však pro ně neměl téměř nic.

Žil jsem dvojí život. Ve škole jsem si vybudoval jisté renomé jako válečný estét a cynik. Potom jsem musel narukovat – dotlačily mě k tomu Tradice a Sebeobětování. Trval jsem na tom, že po vojně půjdu na univerzitu, a ředitel školy na štěstí mé rozhodnutí podporoval. U armády jsem dál vedl dva životy; na veřejnosti jsem s nechutí vystupoval jako syn brigádního generála Urfa a v soukromí nervózně pročítal Penguin New Writing a články o poezii. Nechal jsem se propustit ze služby, jakmile to jen bylo možné.

Na Oxford jsem vstoupil v roce 1948. V druhém roce mého studia na Magdalenské koleji, brzy po dlouhých prázdninách, během nichž jsem své rodiče sotva zahlédl, letěl otec služebně do Indie. Matku vzal s sebou. Jejich letadlo se v bouři zřítilo a vzplálo jako vysokooktanová pohřební hranice asi čtyřicet mil východně od Karáčí. Prvotní šok vystřídal téměř okamžitý pocit úlevy, svobody. Jediný další blízký příbuzný, matčin bratr, spravoval farmu v Rhodesii, takže tu nebyla žádná rodina, která by omezovala to, co jsem pokládal za své pravé já. Snad mi chyběla synovská láska, zato v otázkách módnosti jsem exceloval.

Aspoň jsem si to myslel, stejně jako skupina dalších podivínů z Magdalenské koleje. Vytvořili jsme malý klub nazvaný „Les Hommes Révoltés“, pili extra suché sherry a (na protest proti ubohosti konce čtyřicátých let, oblečeného do ošuntělých vlněných kabátů) nosili na svá setkání tmavošedé pláště a černé kravaty. Na schůzích jsme se přeli o bytí a nicotě a jistý druh nepřípadného chování nazývali „existencialistickým“. Méně osvícení lidé by ho označili za náladovost nebo jednoduše za sobectví, my jsme ale nechápali, že hrdinové, či spíš antihrdinové francouzských existenciálních románů, které jsme četli, nemají být realističtí. Ve snaze napodobit je jsme zaměňovali metaforické popisy složitých modů pociťování za přímé návody k jednání. Náležitě jsme cítili ta pravá muka. Většina z nás, věrná věčnému oxfordskému dandyovství, se prostě chtěla něčím odlišovat. V našem klubu se nám to dařilo.

Osvojil jsem si nákladné zvyky a strojené způsoby. Byl jsem vlastníkem bezvýznamného titulu a velevýznamné iluze – že jsem básník. Nic ale nemohlo být méně poetické než mé přemoudřelé znechucení životem vůbec a zejména nutností něčím si vydělávat na obživu. Byl jsem příliš nezkušený, než abych věděl, že cynismus je vždy jen maskou, která má zakrýt selhání člověka, jeho nemohoucnost, a že pohrdat vším úsilím vyžaduje největší úsilí vůbec. Dostalo se mi však malé dávky jedné vždy užitečné věci, největšího daru, jakým kdy Oxford přispěl civilizovanému životu, a sice sokratovské upřímnosti. Ta mi s velkými přestávkami dávala najevo, že bouřit se proti vlastní minulosti nestačí. Jednou jsem mezi svými přáteli velmi urážlivě vtipkoval na účet armády; když jsem byl později sám ve svém pokoji, najednou jsem si uvědomil, že jsem beztrestně říkal věci, které by otce přivedly k šílenství, a že jsem se ještě nikterak nevymanil z jeho vlivu. Pravda byla taková, že jsem nebyl skutečně cynický. Cynismus byl jen prostředek mé vzpoury.

Se všemi předpoklady k neúspěchu jsem se vydal do světa. V otcově sbírce významných slov chyběla Finanční rozvaha. V sázkové kanceláři Ladbroke’s měl otevřený tak vysoký účet, že to bylo až k smíchu, a jeho útraty ve vojenském klubu vždycky dosahovaly hrozivé výše, protože byl rád oblíbený a nedostatek osobního kouzla bylo třeba nahradit rozléváním alkoholu na všechny strany. To, co z jeho peněz zbylo, když právníci a lidé z berního úřadu dostali svůj díl, mi vynášelo sotva na obživu. Jenže každá práce, o kterou jsem se zajímal – diplomatická, civilní nebo koloniální služba, banky, obchody, reklama – všechno bylo průhledné na první pohled.

Absolvoval jsem několik konkurzů. Protože jsem nebyl ochoten projevit dychtivé nadšení, které náš svět od mladého úředníka vyžaduje, neuspěl jsem u žádného z nich. Nakonec jsem, jako bezpočet oxfordských absolventů přede mnou, odpověděl na inzerát v The Times Educational Supplement. Šlo o menší internátní školu ve východní Anglii; jel jsem tam, podrobil se zběžnému pohovoru a dostal nabídku na místo učitele. Později jsem se dozvěděl, že se konkurzu kromě mě zúčastnili jen dva uchazeči. Oba byli z nových univerzit a semestr začínal už za tři týdny. Masově produkovaní středostavovští mladíci, které jsem musel učit, byli k uzoufání, klaustrofobická atmosféra maloměsta připomínala zlý sen, ale skutečně nesnesitelná byla sborovna. Jít do třídy znamenalo po čase skoro úlevu. Nuda, každoroční otupující předvídatelnost života, visela nad sborem jako mrak. A byla to skutečná nuda, ne pouze má estétská znuděnost. Z ní se rodily řeči, pokrytectví a bezmocný vztek, kterým staří projevovali vědomí vlastní životní prohry a mladí obavu, že je postihne osud starých. Starší profesoři svou pochmurnou vážností připomínali pomníky; s některými z nich jsem prožil jakousi závrať, když mi dali nahlédnout do bezedné studnice lidské jalovosti. Tak jsem se alespoň cítil v průběhu druhého semestru.

Trávit život putováním takovou pouští jsem nemohl, a čím jasněji jsem si to uvědomoval, tím silněji jsem cítil, že tahle uhlazená, zkostnatělá škola je miniaturním modelem celé země a že odejít ze školy a zůstat v Anglii by bylo směšné. Byla tu taky známost, které jsem měl plné zuby.

Mou rezignaci – zůstal jsem až do konce školního roku – přijali rezignovaně. Ředitel si z mých nejasných poznámek o jakémsi vnitřním neklidu učinil pohotový závěr, že se chystám do Ameriky nebo do nějaké země Britského společenství.

„Ještě jsem se nerozhodl, pane řediteli.“

„Myslím, že jsme z vás mohli udělat dobrého učitele, Urfe. A vy jste mohl něco naučit nás, víte? Ale na to je teď už pozdě.“

„Obávám se, že ano.“

„Tohle vandrování po cizině – nevím, nevím. Jestli vám mohu radit, nejezděte. Nu – vous l’avez voulu, Georges Danton. Vous l’avez voulu.“

Ta nepřesná citace byla něco typického.

Toho dne, kdy jsem odcházel, hustě pršelo. Mě však naplňovalo vzrušení, podivně rozjařený pocit, jako bych vzlétal. Netušil jsem, kam mám namířeno, ale zato jsem věděl, co potřebuju. Objevit novou zemi, novou rasu, nový jazyk a – ačkoli jsem to tehdy nedokázal vyjádřit slovy – zakusit chuť něčeho tajemného a dosud nepoznaného.

2

Zaslechl jsem, že na Britské radě probíhá nábor nových zaměstnanců. Začátkem srpna jsem se tedy vypravil na Davies Street, kde mě vyzpovídala horlivá dáma osvícené mysli, jejíž hlas a výrazivo prozrazovaly absolventku jisté střední školy pro dívky z dobře situovaných rodin. Je hrozně důležité, sdělila mi jakoby důvěrně, aby „nás“ v zahraničí reprezentoval správný typ lidí; je to prý děsná otrava, ale na všechna místa se musí vypsat konkurs, kandidáti jsou vybíráni na základě pohovoru a stejně se v nejbližší době vlastně bude snižovat početní stav zámořského personálu. Pak přešla k věci: Momentálně jsou dostupná jen učitelská místa na zahraničních školách – nebo to zní moc hrozně? Řekl jsem, že ano.

Poslední týden v srpnu jsem si, napůl žertem, podal inzerát – klasická inzerce. Na svou stručnou nabídku, že půjdu kamkoli a budu dělat cokoli, jsem dostal řadu odpovědí. Krom letáčků, které mi připomínaly, že patřím Bohu, mi přišly tři kouzelné dopisy od vychytralých podvodníků bez finančních prostředků. A pak tu byl jeden, v němž se hovořilo o neobvyklé a lukrativní práci v Tangeru – umím italsky? Na mou odpověď ale nikdo nereagoval.

Září se hrozivě blížilo; začínal jsem pociťovat zoufalství. Viděl jsem sám sebe zahnaného do kouta, v bezmoci odkázaného znovu na školskou přílohu Timesů a nekonečné šedé seznamy nekonečně šedých zaměstnání. A tak jsem se jednoho rána vrátil na Davies Street. Zeptal jsem se, jestli mají nějaká učitelská místa ve Středozemí, a žena se strašlivě nalíčenou tváří odešla hledat příslušnou složku. Posadil jsem se v přijímací místnosti pod hnědofialového a rajčatově červeného Matthewa Smithe a začal si představovat sebe v Madridu, Římě, nebo v Marseilles, nebo v Barceloně…, snad dokonce v Lisabonu? Vrátila se. Že je jí strašně líto, ale všechny dobré věci jsou už pryč. Je tu prý toto. Položila přede mě list papíru s informacemi o jakési škole v Milánu. Zakroutil jsem hlavou. Dala mi za pravdu.

„Pak tady máme vlastně jenom tohle. Právě jsme to uveřejnili.“ Podala mi novinový výstřižek.

ŠKOLA LORDA BYRONA, FRAXOS

Škola lorda Byrona, Fraxos, Řecko, hledá lektora anglického jazyka – nástup začátkem října. Uchazeči bez rodinných závazků; vyžaduje se doklad o ukončení vysokoškolského studia v oboru angličtina. Znalost moderní řečtiny není nutná. Plat přibližně 600 liber, převoditelný v plné výši. Smlouva na dobu dvou let s možností prodloužení. Při nástupu a po vypršení smlouvy hrazeno cestovné.

Na přiloženém informačním letáku se obšírně rozváděl obsah inzerátu. Uvádělo se tam, že Fraxos je ostrov v Egejském moři, vzdálený asi osmdesát mil od Athén. Lord Byron je „jedna z nejznámějších internátních škol v Řecku, vedená v duchu anglických public schools“ – odtud její název. Zdálo se, že škola má veškeré vybavení, které taková instituce má mít. Od učitele se vyžadovalo maximálně pět vyučovacích hodin denně.

„Ta škola má ohromně dobrou pověst. A ostrov je prostě božský.“

„Vy jste tam byla?“

Bylo jí asi třicet, rozená stará panna, tak dokonale bezpohlavní, že ve svých elegantních šatech a pod silnou vrstvou make-upu vzbuzovala soucit. Neúspěšná gejša. Nebyla tam, ale všichni to říkají. Přečetl jsem si inzerát ještě jednou.

„Proč s tím čekali tak dlouho?“

„No, pokud víme, tak tam někomu odmítli umístění. To nebylo přes nás. Byly tam nějaké hrozné zmatky.“ Podíval jsem se znovu do informačního letáku. „Vlastně jsme pro ně nábor ještě nedělali. A teď to děláme jenom ze zdvořilosti, když se to tak vezme.“ Věnovala mi trpělivý úsměv; její přední zuby byly příliš velké. Zeptal jsem se svým nejlepším oxfordským hlasem, jestli ji můžu pozvat někam na oběd.

Když jsem se vrátil domů, vyplnil jsem formulář, který přinesla s sebou do restaurace, vyběhl ven a ihned ho odeslal. Téhož dne jsem podivným řízením osudu poznal Alison.