(ukážka)

© Good Comma Inc., 2007

Translation © Jan Kozák, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-609-8

ISBN 978-80-7462-624-1

Věnuji Kennymu, „lordu Byronovi“, „Jestřábovi“ a Ol’ Harvovi

PROLOG

Monterey, Kalifornie, srpen 1945

Po dokončení svého druhého kola dne schází čtrnáctiletý nosič holí k šestnáctému odpališti golfového klubu Cypress Point. Syn obchodníka s rybářskými sítěmi vždy zaujatě hltá golfové časopisy, než jeho otec dokončí obchodní telefonáty v konzervárně v nedalekém Monterey. Pak nasednou do auta a jedou spolu zpátky domů k jejich skromnému obydlí ve čtvrti Mission v San Francisku. Mladý muž je od přírody samotář, ovšem nemilosrdní vrstevníci ho z kolektivu stejně vyloučili, neboť od malička trpí koktavostí. Od té doby, co začal hrát golf, který se pro něj stal lékem na samotu a tělesnou vadu, se tato zastrčená vyhlídka nad Pacifikem stala jeho oblíbeným útočištěm před drsným životem. Kenny Venturi hledí na holé hrozivě vyhlížející pobřeží a přes green tříparové šestnácté jamky – její vzdálenost činí dvě stě metrů a díky své poloze nad bouřlivou zátokou je to ta nejfantastičtější jamka na světě – a sní o tom, že se zde jednoho dne utká se svými hrdiny a vzory, Byronem Nelsonem a Benem Hoganem. Bude to zápas, jaký svět ještě neviděl.

Texas, 1927

Patnáctiletý nosič holí jede ze svého domova u Forth Worthu do Dallasu. Cesta trvá celý den, ale jemu to nevadí, protože v cíli bude moci sledovat svůj idol, nedostižného sira Waltera Hagena v semifinále desátého každoročního PGA Championship, které se hraje v country klubu Cedar Crest. Na poslední jamce Hagen ztrácí jednu ránu. Mladý kedík vidí, že mistr při přípravě k drajvu z osmnácté ferveje mhouří oči před sluncem, a pohotově mu nabídne svou kšiltovku. Elegantní populista Hagen, který si hraním pro publikum vydělal neskutečné jmění, chlapcovu nabídku galantně přijímá a s velkou okázalostí si nasazuje rozedranou čepici na své černé, bohatě nagelované vlasy. Když pětkou železem zahraje drajv a míček se zastaví dva a půl metru od praporku, se zdvořilou úklonou vrací kšiltovku chlapci a oba za to sklidí neutuchající potlesk. Kedík John Byron Nelson jr. napjatě přihlíží, jak Hagen promění pat na berdy a srovnává stav zápasu; potom vítězí hned na první extra jamce, aby druhý den pokračoval v triumfálním tažení a vyhrál tak svůj čtvrtý turnaj PGA (Professional Golfers’Association: Asociace profesionálních golfistů) v řadě a pátý celkově.

Čtyři měsíce nato se v country klubu Glen Garden nedaleko Fort Worthu utká Byron Nelson s dalším patnáctiletým kedíkem ve finále každoročního klubového turnaje kedíků – Caddie Championship. Byron, o několik měsíců starší a o hlavu vyšší hoch, je pokládán za jasného favorita zápasu. Těší se obdivu starších členů klubu i svých vrstevníků pro svou dobrotivou a veselou povahu. Venkovský synek, křesťan z druhé generace pěstitelů bavlny oslňuje svou čistotou a slušností, které mu vštípili milující rodiče při nekomplikované výchově. Ačkoliv jen se štěstím přežil problematický porod a v jedenácti málem zemřel na břišní tyfus, vyrostl z něj silný a zocelený kluk, zvyklý pracovat pod širým nebem, a taky nadaný sportovec. Díky svému vyváženému držení těla a ohmatané golfové příručce od Harryho Vardona si během tří let, která strávil na tréninkovém hřišti v Glen Garden, vyvinul mocný, rytmický a spolehlivý švih.

Jeho protivník, zasmušilý mladík, je o něco menší, avšak po svém drahém otci kováři zdědil velké ruce, které připomínají ruce dospělého chlapa. I obličej má poněkud ztrhaný a ošlehaný, jako by mu bylo už hodně přes dvacet. Je Byronovým protikladem snad ve všech ohledech a těmto vlastnostem, obezřetnosti, pesimismu, zádumčivosti, ho naučil život, který se s ním nemazlil. Ví se, že Ben Hogan prožil idylické dětství na venkově stejně jako Byron, ale vše skončilo před šesti lety hroznou tragédií, kterou všichni členové rodiny střežili jako to nejpřísnější tajemství a nakonec si ho s sebou vzali do hrobu. Ten strašný okamžik znamenal předěl v Hoganově životě, pád do chudoby na předměstí, který pošpinil a těžce pošramotil do té doby bezstarostnou, nevinnou dětskou duši. Před třemi roky získal své první místo kedíka v golfovém klubu a teprve nedávno začal hrát golf aktivně – a tehdy poprvé uviděl pěšinku, která by ho mohla vyvést z ponurého živoření poznamenaného dětskou prací. Hoganova nebezpečná patnáctiletá cesta za svobodou teprve začíná a jisté není vůbec nic. Bude se muset vysekat a vydrápat z temné díry, do níž ho život uvrhl, přičemž jako jediný nástroj mu zanechal golfovou hůl.

Devítijamkové finále turnaje nosičů holí končí nerozhodně, když Nelson na posledním greenu zakončí jamku patem na vzdálenost devět metrů, podobně jako to viděl u svého idolu Waltera Hagena na nedávném PGA Championship. Členové klubu naléhají, aby o vítězi rozhodlo play-off, a Ben boduje na první extra jamce. V domnění, že hráli „náhlou smrt“, nechápavě přihlíží, jak soupeř bez podání ruky a jediného komentáře spěchá se svými fanoušky k dalšímu odpališti. Teprve pak si uvědomí, že nevěděl nebo mu nikdo neřekl, že play-off se hraje na devět jamek. Zdrcený Ben brzy ztrácí vedení a Byronovi se naskýtá šance zvítězit na poslední jamce, kdyby se mu zdařil další devítimetrový pat. Když se chystá k úderu, říká potichu sám sobě: „Tenhle pat je můj první krok na US Open.“ Míček letí rovně a neomylně a končí v jamce. Byron vítězí. Oba hoši získávají jako cenu nové železo od klubového pro-shopu, tedy obchodu se sportovním zbožím, ale protože by každý potřeboval právě to, které dostal ten druhý, pohotově si je mezi sebou vymění.

Vítězný Byron odchází se vší parádou spolu s členy klubu, kteří zhlédli bitvu, do klubovny na štědrovečerní večeři. A nezvítězil pouze na hřišti; vzápětí se dozvídá, že získal juniorské členství v klubu a s ním veškerá privilegia stabilního hráče, která mu zajistí stálý přístup na golfové hřiště. A to je přesně to, co potřebuje k rozvoji svých schopností, aby si mohl splnit svůj sen a stát se golfovým šampionem. V ten báječný večer se zdá, že mu nic nebrání v tom, dostat se na výsluní ve hře, kterou miluje. Za tři roky získá Byron sebedůvěru, aby mohl začít hrát na celostátní úrovni.

Na poraženého finalistu žádná sváteční večeře ani klubové výsady nečekají, jenomže on nikdy nic jiného než ústrky nepoznal. Narodil se jako levoruký ve světě praváků a pořád mu činí potíže naučit se hrát golf jako oni. Ani nebude v brzké době připravený soutěžit jako profesionál. Aby k tomuto vzdálenému cíli vůbec někdy dospěl, musí tvrdě makat a osvojit si železnou sebekázeň. Až do konce svých dní se nikdy nespokojí s tím, že někde – v čemkoli – skončil druhý.

Soumrak pozvolna houstne. Mladý Ben Hogan sevře v rukou své nové železo a navzdory tmě odchází sám na tréninkové hřiště.

Pinehurst, Severní Karolína, 1948

Na poslední chvíli a z pouhého rozmaru přijíždí dvaadvacetiletý student ekonomie jménem Edward Harvie Ward do Pinehurstu. Rozjel se sem ze Severokarolínské státní univerzity v Chapel Hillu, aby se zúčastnil amatérského golfového mistrovství North & South Amateur Championship. Tento jamkový turnaj se hraje na slavném druhém hřišti Donalda Rosse a mezi odborníky platí za druhou nejvýznamnější soutěž po USGA National Amateur a taky již téměř padesát let přitahuje pole hráčů na stejné herní úrovni. Harvie, jak mu od malička říkají, hraje za univerzitní tým Tar Heel a vloni se kvalifikoval na National Amateur. Rodák ze Severní Karolíny i přesto očekává, že z turnaje brzy vypadne, a tak si vzal jen kartáček na zuby, bílou oxfordskou košili a červený kašmírový svetr, který má na sobě.

Harvie je v Chapel Hillu velmi populární, ale ke studiu má přinejlepším nonšalantní přístup. Nejdřív začal studovat medicínu, potom o něco slevil a učil se farmacii, nicméně i odsud nakonec zběhl na všeobecnou obchodní fakultu. Léta na vysoké si má člověk užívat, konstatoval, tak proč si kazit zábavu studiem a snahami o stipendium? Jeho pouť za vyšším vzděláním už předtím přerušila druhá světová válka a dvouletá služba v armádě, kdy „držel nacisty před branami Kansasu“, jak ke svému působení v uniformě řekl. Ve skutečnosti hrál na základně v jednom kuse golf a bavil své velitele. Oblíbený mezi muži i ženami je Harvie ztělesněním pravého chlapa i notorického sukničkáře. Má hudební talent, dobře zpívá a výtečně tančí, umí vyprávět historky a nikdy nezkazí žádnou legraci, a tak není divu, že je na večírcích vždycky středem pozornosti. Vypadá jako filmová hvězda, což jen podtrhuje svým šarmantním a bezstarostným vystupováním a rošťáckou lhostejností vůči všemu, co jen trochu zavání pracovním procesem. V kampusu kolem sebe šíří sebevědomí báječného muže, který je předurčen k velikosti i navzdory dosti nápadnému nedostatku studijních a jiných výsledků.

Je tu ovšem náznak, že by se vše mohlo už velmi brzy změnit: v pondělním kvalifikačním kole zahraje Harvie 74 ran, což mu zajistí čtvrté místo v poli hráčů a účast na jamkové části soutěže North & South. Kvalifikační kolo ještě ani neskončilo a do klubovny dorazí jako blesk z čistého nebe zpráva, že v místní nemocnici v Pinehurstu zemřel pětasedmdesátiletý Donald Ross. Ross se narodil na severním pobřeží Skotska a golf se naučil hrát v St. Andrews jako učedník golfového patriarchy Old Toma Morrise. Když potom přeplul velkou louži, stal se tento mladý muž nejplodnějším projektantem golfových hřišť v rané fázi dějin této hry na americkém kontinentu. Jeho profesionální spolupráce s Pinehurstem, kde postavil své mistrovské dílo, započala roku 1901 a od té doby zde Ross pracoval i žil. Vytvořil přes dvě stě hřišť po celé zemi, mezi nimi dnes již klasická sportoviště Oakland Hills, Seminole a East Lake, a svou prací pomohl definovat kritéria, podle kterých budou jednou posuzována všechna budoucí americká hřiště. Vlajka nad klubovnou v Pinehurstu bude týden viset na půl žerdi a vedení klubu dokonce uvažuje o zrušení turnaje. Nakonec se však usnesou, že Ross by si přál, aby zápasy pokračovaly.

V zahajovacím zápase přepadne Harvieho na prvním odpališti těžká tréma a po pěti jamkách o čtyři jamky prohrává. Potom se zázračně vzpamatuje, obuje se do hry a nakonec vítězí na první extra jamce. K překvapení všech se mu během týdne povede šňůra čtyř dalších vítězství, která ho vynesou až do semifinále North & South. Každý večer po vyhraném utkání svědomitě telefonuje asistentovi sportovního ředitele univerzity, muži, který mu dal souhlas k účasti na turnaji. Když teď obdrží svolení k prodloužení pobytu o další den – ulít se z výuky, v tom Harvie nevidí žádný problém –, vypere si ponožky, košili a spodní prádlo v umyvadle levného motelového pokoje, a místo aby vyrazil za zábavou jako každý večer, jde raději spát.

V semifinále se Harvie utká s vycházející hvězdou Atlantic Coast Conference a rivalem z golfového týmu univerzity Wake Forest, statným studentem druhého ročníku Arnoldem Palmerem, a šikovně ho poráží 5/4. Zpráva o Harvieho vítězství se dostává do Chapel Hillu a jeho kamarádi z chlapecké studentské organizace Zeta psí si na vedení univerzity vymohou několik autobusů a vyrážejí do Pinehurstu, aby ho podpořili ve finále. Na zápas přijíždí i Harvieho sestra a rodiče, kteří v jeho rodném severokarolínském městě Tarboro vlastní dvě lékárny. Jsou to úspěšní a pracovití lidé ze střední vrstvy, patřičně hrdí na to, že mohli poslat zbožňovaného mladšího syna na soukromou střední školu, a ještě víc je naplňuje pýchou, že se Harvie díky svému zápalu pro jejich oblíbený sport dopracoval k tak velikému úspěchu. (Vzhledem k synkovu celoživotnímu nezájmu o studium a práci obecně jsou nadšení, že dosáhl aspoň něčeho.) A poskytnou mu ještě dodatečný motiv k vítězství. U večeře na počest jejich příjezdu se Harvie od svého otce lékárníka dozvídá, že za první místo mu koupí ojeté auto.

Jenže všechno hovoří proti němu. Jeho soupeřem není jen nejlepší amatérský hráč na světě; Frank Stranahan dominuje mezinárodní scéně tak suverénním způsobem, že to nepředvedl žádný neprofesionál od dob slavného Bobbyho Jonese. V roce 1947 obsadil na Masters i British Open druhé místo a nyní je úřadujícím amatérským šampionem Británie, Kanady, Mexika a Brazílie – a chybí mu jen krůček k tomu, aby za celý rok ani jednou neprohrál. Zároveň je to nejvýstřednější a nejsvéráznější osobnost, jaká se kdy objevila v noblesních dějinách této džentlmenské hry.

Pětadvacetiletý Frank je oblíbeným synem Roberta Stranahana, muže, který vynalezl jednu z klíčových součástek automobilové revoluce, zapalovací svíčku Champion, vyráběnou v ohijském Toledu. Stranahan, finančně podporovaný svým pohádkově bohatým otcem, vyrůstal se všemi výsadami feudálního prince. Golfu se mohl věnovat od malička a nikdy se nemusel starat o to, kdo mu tuto zálibu zaplatí. Urostlý, osmahlý a drsně krásný mladík se v golfových kruzích těší přezdívce „Svalovec“, protože si přespříliš zakládá na své tělesné zdatnosti, v jednom kuse posiluje a zdravě jí. Stačí říct, že v éře dvojitých martini, grilovaných T-bone steaků a francouzských palačinek Stranahan poněkud svým kultem těla předstihl dobu. Rád se baví na účet druhých, například do hotelového vestibulu přinese kufry naplněné sto šedesáti kilogramy cestovních činek, postaví je na zem, aby se zapsal do knihy hostů, a pak se zhroutí smíchy při pohledu na poslíčka, jak sebou sekl ve snaze zvednout je. Stranahan prahne po publicitě a má sklony poučovat každého, kdo je ochotný naslouchat jeho fanatickým přednáškám o tělesné kultuře – přitom se celou dobu chlubí, jaký to má blahodárný vliv na délku jeho drajvu. Zkrátka a dobře, egocentrický Frank Stranahan nejlíp ze všech amerických sportovců splňuje definici rozmazleného bohatého děcka.

Před pár lety, poté co se ještě před dvacítkou stal klubovým šampionem na domácím hřišti – Inverness v Ohiu, dílo Donalda Rosse –, Stranahan pravidelně vyzýval na souboj místního profesionála z klubu. „Profík“ už o dva roky dříve zanechal svých snah, aby Franka něco naučil, protože nedal ani na jedinou z jeho rad. Navíc se musel tehdy hájit před mladíkovým všetečným otcem, proč jako trenér selhal. Následovala celá řada sporů, neboť paličatý Stranahan se odmítal podřizovat klubovým pravidlům a základní etiketě hry a zkoušel trpělivost každého zaměstnance klubu, především pak hlavního profesionála. Když se ho Frank snažil vyprovokovat tvrzením, že „profík“ má strach, aby ho na hřišti neztrapnil teenager, došla úřadujícímu vítězi US Open, uhlazenému džentlmenovi, který se rozčílil jen velmi vzácně – ovšem pak to stálo za to –, konečně trpělivost. A tak v roce 1940 přišel den, kdy Byron Nelson přijal Frankovu výzvu, ovšem pod podmínkou, že se utká s ním a dvěma jeho kamarády, juniorskými hráči s jednociferným hendikepem, ve hře o nejlepší míč. Jeho míč proti míčům všech tří dohromady. Zpráva o utkání se rychle roznesla a na hřišti se shromáždil početný dav.

Toho dne zahrál Byron nový rekord hřiště, 63 ran, doslova s mladíky vytřel zem, a na závěr noblesně poznamenal: „Frankie, už mě víckrát neobtěžuj.“

Od roku 1947, kdy Stranahan vtrhl na mezinárodní golfovou scénu, si ho sportovní reportéři pravidelně brali do parády kvůli jeho sobeckým manýrám. A Frank je k těmto poznámkám často a záměrně provokuje – například se nechá vyfotit, jak pózuje se svými činkami vyrobenými na zakázku před hotelem Carolina v Pinehurstu. Přestože budí antipatie, kamkoli se hne, všichni experti a reportéři, a taky on sám v typicky nestřežené chvíli, předpovídají, že svého nečekaného a o dost mladšího protivníka ve finále North & South rozdrtí. Stranahan zajde ve své nebetyčné sebejistotě ještě o krok dále, když si v předvečer finále pronajme v hotelu taneční sál a pozve kapelu, aby mu druhý den zahrála k očekávanému vítězství.

Když se ti dva v sobotu dopoledne připravují k drajvu na pinehurtském hřišti číslo dvě, jen málo lidí z města, s výjimkou jeho rodičů, fandí Franku Stranahanovi. Zato Harvieho nástup uvítají bouřlivými ovacemi jeho spolužáci, kterých sem přijelo bezmála tři tisíce – většina si do té doby myslela, že se golf a fotbal hrají na stejném hřišti a že i v hledišti platí stejná pravidla chování. Začnou hned divoce jásat, kdykoli Harvie odpálí míč, a hlasitým bučením provázejí každý Stranahanův švih.

Možná je to částečně výhodou domácího hřiště nebo tím, že má na sobě poprvé po týdnu čisté oblečení, které mu přivezl jeho spolubydlící, ale Harvie Ward tak či onak dokazuje, že jeho chladná sebedůvěra, kterou staví na odiv i mimo hřiště, není žádná přetvářka. S drajvy svého svalnatého soupeře se sice měřit nemůže, ale s fervejovými dřevy hraje výtečně a jeho cit na záludných, mírně vyvýšených greenech hřiště číslo dvě je až neskutečný. Ve výstroji má starý patr s hikorovou násadou, který našel odložený ve svém domovském klubu v Tarboru, když s golfem před osmi lety začínal, a během prvního kola s ním dvanáctkrát skóruje ze tří a více metrů. Když odcházejí z hřiště na polední přestávku, Stranahan zuří, že protihráč jeho silovou výhodu dokázal tak skvěle kompenzovat, a po jeho posledním, dlouhém úspěšném patu ledově prohlásí: „Kdybys neuměl patovat, vůbec bys tady nebyl.“

Harvie se jen usměje, protože vidí, že soupeře už dostal na kolena, a ležérně odpoví: „Ale Franku, když jsem se naposledy díval, bylo patování pořád součástí pravidel.“

Harvie z toho nedělá celodenní záležitost. Na poslední jamce odrovná obávaného Stranahana šikovným doklepnutím míčku z jednoho metru a stává se vítězem North & South Amateur. Stranahan to bere jako chlap, potřese mu rukou a s rodiči nasedá do cadillaku s řidičem. Cestou se ještě zastaví v hotelu, aby zrušil pronájem tanečního sálu. Rozjásaní fandové týmu Tar Heel zvedají Harvieho na ramena a pochodují se svým rodákem a hrdinou od osmnácté jamky směrem k historické pinehurtské klubovně. Harvie musí spěšně ještě ten den večer odjet do Chapel Hillu, aby ráno nastoupil do školy, a tak v místním baru proběhne improvizovaná vítězná oslava za jeho nepřítomnosti. Když se sem zatoulá jeden z místních a fanoušci si ho spletou s Harviem, protože se mu trochu podobá, muž ani moc neprotestuje a raději se báječně poměje. Bujará oslava vítěze v zastoupení trvá až do brzkých ranních hodin. Nezvaný host se hned ráno rozpomene na dobré mravy a napíše Harviemu děkovný dopis.

Harviemu se líbí dívat se na svět shora, což vždycky ostatně tušil. Nečekané vítězství mu dává křídla a příští rok na jaře, v posledním ročníku vysoké školy, vítězí na univerzitním mistrovství NCAA Championship 1949, kvalifikuje se na šampionát National Amateur a vůbec poprvé se objevuje na turnaji Masters. Rýsuje se před ním slibná budoucnost jednoho z největších amatérů v historii golfu a možná i legitimního dědice Boba Jonese, a v tuto chvíli se zdá stejně nevyhnutelná jako daň z příjmu.

Dalších devět let – bohužel jen do osudné tragédie – bude Harvie Ward tento příslib naplňovat.

Jejich cesty se už brzy začnou křížit. Cesty čtyř mužů ze dvou různých generací propojených složitou sítí osobních a profesionálních vztahů. Jako osobnosti se od sebe nemohli lišit víc, ale v jádru byli všichni bratři, formovaní a kultivovaní náročnou, disciplinovanou hrou zvanou golf. Navenek se jen pozvolna a nenápadně schyluje k onomu památnému dni, který je nakonec svede všechny dohromady, ale osud spřádá nitky s neúprosnou důsledností. Ve své době se o této události doslechlo jen málo lidí a žádný z novinových titulků ji ani její výsledek nehodnotil jako památné, ale jak čas běžel, její význam vzrůstal, až se právem zařadila mezi mýty. Nebudou u toho zpravodajské týmy ani televizní kamery, aby zaznamenaly pozoruhodné dějství toho dne. Nedostaví se nikdo, kdo by to zvěčnil třeba jedinou fotografií, která by se dochovala pro potomstvo. V té době o tom nenapsaly ani jedny noviny a dodnes zůstává nejasné, jestli se k tomuto zápasu nebo aspoň jeho části nachomýtli nějací reportéři.

Navzdory tomu se časem toto nenucené utkání stalo něčím jako městskou legendou golfu, podmanivou a současně nezachytitelnou jako bájná vesnice Brigadoon. Z odstupu padesáti let začne kromě lidských dimenzí vyvstávat širší význam této události, který jí v té době nikdo nepřisuzoval, neboť i sport, jenž tito muži provozovali, právě dospěl do svého rozhodujícího okamžiku. Od počátečních krůčků golfu na začátku amerického století mu na hřišti i v zákulisí dominovali noblesní amatéři z Golfové asociace Spojených států (USGA: United States Golf Association). Zakládali první soukromé kluby, propagovali sport mezi sobě rovnými – byla to jejich hra. Mezi léty 1913 až 1933 vyhrál US Open osmkrát amatér; uhlazení amatéři netvořili jen společenskou elitu golfu, ale zastávali rovnocenné postavení i na samotném hřišti. Golfoví profesionálové byli v té době zástupci dělnické třídy, kteří se golfem živili jen velmi skrovně jako hráči nebo instruktoři a museli desítky let tvrdě bojovat, aby si vymohli sociální a ekonomickou rovnost. V polovině padesátých let, pouhou jednu generaci od dob, kdy ještě nesměli vstupovat do soukromých kluboven, konečně hrstka špičkových profesionálů – jimž vévodil Ben Hogan, Byron Nelson a Sam Snead – pronikla do širšího kulturního povědomí popularity a dosáhla řádově vyšších příjmů. Avšak velká většina těch, kteří se golfem živili, se stále potýkala s existenčními problémy; během roku žili na cestách bez zaručeného příjmu a hráli jen za zlomeček mzdy, kterou dnes bere průměrný profesionál, o nějakých privilegiích vůbec nemluvě. Galantní amatérský šampion hrající pro samotnou lásku k této hře – ztělesňovaný nesmrtelným zlatým Bobem Jonesem ještě dvacet let po jeho odchodu ze scény – stále ztělesňoval ideál krásy, představu horní třídy o tom, jaký by golfista měl být.

V druhé půli padesátých let se měl tento obraz navždy změnit jednak díky televizním reportážím z turnajů a také charismatickému proletáři z Pensylvánie, který se jmenoval Arnold Palmer. Na počátku roku 1956 se ovšem Palmer teprve připravoval na své ohromující entrée a na scéně se objevila poslední skupina nadaných amatérů odhodlaných zachovat pojetí golfu podle Jonese. Byli to muži, kteří se slušně živili jiným způsobem než golfem a současně jim nechyběl talent, aby zvítězili na významném mistrovství. Mezi těmito dvěma znesvářenými frakcemi, které se soutěžně potkávaly jen velmi zřídka – nepočítáme-li každoroční US Open, kde amatér nevyhrál už déle než dvacet let –, panovala rivalita a příznivci golfu vedli místy dost ostré debaty, která strana zplodí lepší hráče. Z pohledu dneška, kdy má pojem „amatér“ přinejmenším hanlivý nádech, se to může zdát absurdní a odpověď je nad slunce jasná, jenže v té době to stále byl nevyřešený problém. Nejlepší profesionálové té doby se většinou vyhýbali střetům s nejlepšími amatéry na ostře sledovaných akcích, hlavně jamkových turnajích – na ty se amatéři specializovali a vynikali v nich –, protože nechtěli riskovat porážku, která by pošramotila jejich křehkou pověst i čest. A tak golf v mnoha ohledech čekal na okamžik, jaký měla přinést právě tato událost, na rozhodující otevřenou konfrontaci, která určí směr tohoto sportu v budoucnu. Čí hra to bude – „profíků“, nebo amatérů? A které šampiony každá strana vyšle, aby tuto otázku zodpověděli?

Odpovědi zazněly v klubu Cypress Point dne 10. ledna 1956. Po nějaké době si i přímí účastníci vybavovali detaily každý po svém, což jen potvrzuje, že každá lidská zkušenost je svou povahou subjektivní a že paměť je až nebezpečně křehká nádoba na to, aby pojala kolektivní pravdu. My však máme k dispozici fakta, která si lze ověřit, často protichůdné verze událostí, jež nám každý z účastníků zprostředkoval, víme, jakou stopu kdo zanechal v dějinách sportu, a známe pozoruhodné příběhy jejich životů, které se na této křižovatce protnuly. A to je docela dost na to, abychom si mohli utvořit ucelený obraz o průběhu toho dne. Zeptejte se na to každého, kdo se lépe vyzná v historii golfu, a on se jen usměje a zakroutí užasle hlavou.

Zápas. Ach ano, ten památný Zápas.

MEJDAN

Nic z toho by se nestalo, nebýt Binga Crosbyho. Podle definice žije populární kultura pouze přítomností, snaží se urvat peníze, kde to jde, a získat si vrtkavou pozornost mládeže, bez jediné myšlenky na minulost. Jenomže zábava jedenadvacátého století stále stojí na hrstce původních dochovaných základů a na každý z nich pomáhal klást cihly Harry Lillis „Bing“ Crosby.

Na počátku své kariéry zpíval Bing Crosby klasické americké šlágry a zpopularizoval díla všech významných skladatelů od Gershwina po Colea Portera. Inspiroval také všechny velké zpěváky, kteří přišli po něm, Sinatrou počínaje a Elvisem konče. Množstvím svých hitových nahrávek předčí všechny své předchůdce i nástupce – na žebříčku prodejnosti figurovalo průměrně šestnáct jeho písní ročně celých dvacet pět let – a jeho zvonivý baryton dodnes zůstává nejzaznamenávanějším hlasem v dějinách (v úhrnné délce více než sedmnáct set hodin). Byl první bílou pěveckou hnězdou, která do svých skladeb začlenila afroamerické prvky, a společnými deskami pomohl na výsluní Louisi Armstrongovi, bratrům Millsovým a dalším umělcům.

Ve vrcholné éře rádia dvanáct let vystupoval v Kraft Music Hall, nejoblíbenějším týdenním pořadu v historii, a z CBS vytvořil celostátní stanici. Za svou čtyřicetiletou kariéru si Bing zahrál v sedmdesáti devíti filmech všech žánrů, od muzikálů přes odlehčené komedie až po vážná dramata. Čtyři z jeho filmových písní získaly Oscara, jednoho obdržel za nejlepší herecký výkon, celých pět let byl kasovní hvězdou číslo jedna a víc než dvacet let jeho jméno lákalo návštěvníky do kin. Po boku svého partnera Boba Hopea, s nímž točil nesmírně populární snímky Road to…, i v každé jiné oblasti, kterou dobyl, ztělesňoval Bing Crosby ideál „cool“ dávno předtím, než toto slovo získalo svůj moderní nádech.

V roce 1937, na vrcholu slávy, dostal Bing další nápad. Uspořádá přátelský golfový turnaj, aby chlapcům vypomohl na jejich nelehké profesionální dráze. Bude to neformální akce někdy na začátku roku, která překlene časovou mezeru v zimním rozvrhu PGA pro západní pobřeží, a „profíci“ si zahrají s jeho golfem posedlými kamarády z showbyznysu na třiceti šesti jamkách v jamkové hře o nejlepší míč (four-ball). Jinými slovy skvělá záminka pro nonstop párty – víkendová pánská jízda na pláži nedaleko dostihové dráhy v Del Mar, kde měl Bing kapitálový podíl. A když už se páni budou bavit, proč přitom nevybrat pár dolarů na dobročinné účely? Golf začal Bing hrát už jako kluk ve Spokane ve státě Washington a bral ho velmi vážně. Když se pak stal hvězdou, hrál ho s železnou pravidelností jako vítanou úlevu od stresu a společenských aktivit. Dokonce podle svých golfových aktivit organizoval rozvrh natáčení a na zeleném trávníku si vedl víc než dobře: celý život si udržoval jednociferný hendikep, pětkrát vyhrál klubové mistrovství v golfovém klubu Lakeside a kvalifikoval se na soutěže US Amateur a British Amateur.

V zahajovací den prvního Crosby Amateur-Pro vanul od Pacifiku monzun. Kolo museli zrušit, ale nikdo nepřišel zkrátka. Bing hodil na gril šťavnaté steaky a zapěl několik písní na své vlastní terase, která se nacházela kousek od druhých devíti jamek. Míchané nápoje tekly proudem. Jako lesní nymfy se tu z ničeho nic zjevily začínající ctižádostivé herečky. Když druhý den vyšlo slunce, nastoupil Samuel Jackson Snead, neotesaný bažant s elegantním švihem, který se nedávno vynořil z lesů Západní Virginie, a vyhrál zkrácený turnaj i pro-am. Vzápětí odmítl Bingův osobní šek na 372 dolarů – prý nechce pana Crosbyho urazit, ale raději si výhru vyzvedne v hotovosti. Pětadvacetiletý Snead mu svým huhňavým venkovským přízvukem vysvětlil, že na bankovní účty peníze moc neukládá. Pořád u sebe nosil ruličku bankovek, které vyhrál před dvěma týdny v Oaklandu při svém úplně prvním profesionálním vítězství.

Narodil se roku 1912, jako Nelson a Hogan. Nejmladší z pěti bratrů pocházel z hornického okresu v Apalačských horách, známého naleziště železné rudy a černého uhlí. Dětství trávil v okolí luxusního letoviska Homestead Hotel v Hot Springs ve Virginii, kde jeho otec pracoval jako údržbář. Sneadova rodina si na formální vzdělání příliš nepotrpěla, její rodokmen se jen hemžil muzikanty, výstředními vynálezci a nadanými sportovci, přičemž všechny tyto kvality se nějak promítly do Samova nanejvýš přirozeného herního stylu. Lze bez nadsázky říct, že tento vysoký štíhlý a až bizarně silný chlapík byl nejnadanějším sportovcem, který kdy vážně provozoval golf. Vynikal ve všech sportech, které zkusil, ale vyrůstal jako kedík a tuto hru si zamiloval na domácím hřišti hotelu Homestead, které na začátku své kariéry vytvořil Donald Ross. První práci jako golfový profesionál získal v Greenbrieru, konkurenčním letovisku v sousední Západní Virginii. O pár let později vkročil mladý horal na národní scénu jako plně zformovaný, prvotřídní hráč – jakýsi Forrest Gump ve světě golfu.

Po inauguračním Crosbyho turnaji vyhrál Sam v té sezoně ještě třikrát a stal se druhým nejvýdělečnějším hráčem Tour roku 1937, jeho debut zůstává nejvýraznější v celé historii PGA. Za svou čtyřicetiletou kariéru vyhrál sedm velkých turnajů a posbíral ve světě tolik trofejí (údajně celkem 135), že to před ním ani po něm nikdo nedokázal. Jeho ladný, ale velmi silný švih si golfisté připomínají dodnes jako zlatý standard hry. Svou rozvláčnou výslovností možná působil dojmem venkovského balíka, ale oblékal se jako světaznalý bonviván – pod tou okázalostí se ovšem ukrývala opatrná povaha, kterou nerad ukazoval ostatním. Jako kluk, který dospíval v okolí luxusního letoviska, se Sam celý život podvoloval vrtochům bohatých; jejich třídní výsady nesl vždycky velmi těžce, ale zároveň studoval každý jejich krok, aby přišel na to, jak si k nim dopomohli; současně jako začínající talent velmi těžil z jejich podpory. Když se pak octl mezi nejlepšími, jeho promyšlená, ale pestrá image drsného, jednoduchého venkovského chasníka z něj rázem učinila oblíbence sportovních novinářů a zakrátko jeho neodolatelnému šarmu podlehla i veřejnost.

Kromě entrée Sama Sneada se ten týden zrodila další legenda. První tzv. „Mejdan“ (Clambake), jak akci záhy pokřtili kvůli bujarému rozlučkovému večírku na pobřeží, se všem zúčastněným tak moc líbil, že se Bing rozhodl pořádat jej každý rok. Ještě nikdy předtím nedal někdo něco takového dohromady, ale recept to byl zaručený: profesionální sportovci, hollywoodské hvězdy, špetka potentátů z velkých firem, zalít velkým množstvím alkoholu a pořádně promíchat. Král popkultury bez většího snažení – tady je potřeba říct, že tento génius nikdy nepůsobil dojmem, že by se o něco snažil – vynalezl „pro-am“ pro celebrity. Druhého Mejdanu v roce 1938 se zúčastnila zavedená hvězda PGA Tour Byron Nelson. A s ním další pětadvacetiletý účastník Tour Ben Hogan, který měl co dělat, aby při svém třetím umíněném pokusu prosadit se jako „kočovný“ profesionál vyšel s penězi. Na straně amatérů se poprvé objevil vtipem sršící čtyřiatřicetiletý kabaretní umělec a hlavní hvězda Broadwaye, která se právě přestěhovala do Hollywoodu, aby zkusila své štěstí u filmu a v rádiu – Leslie „Bob“ Hope zde utužil své přátelství s Bingem, které se už brzy ukázalo výnosné jako irská loterie.

Sam Snead, národní sportovní ikona přezdívaná „Slamming Sammy“, toho roku úspěšně obhájil svůj titul. Uhlazený Byron Nelson skončil bez peněz – hrál ve dvojici s Johnnym „Tarzanem“ Weissmüllerem –, ale s Bingem si tak skvěle padli do oka, že se Byron stal pravidelným účastníkem Mejdanu. Během toho týdne Byron obnovil svou známost s dalším amatérem, bohatým kalifornským obchodníkem s auty Eddiem Lowerym, který už brzy bude hrát hlavní roli snad v každé oblasti jeho života. Smolař Ben Hogan skončil v roce 1938 osmý a odvezl si 75 dolarů, což málem nestačilo na pokrytí výdajů. Jednu chvíli přemýšlel, že prodá své auto za lístek na vlak domů do Forth Worthu, pověsí golf na hřebík a najde si místo v ropné branži; nakonec se na této části West Coast Tour přece jen udržel a nechal si proplatit několik menších šeků. Následující rok se posunul na šestou příčku a vyhrál 112 dolarů. Roku 1940 při svém bolestně pomalém vzestupu skončil čtvrtý a odvezl si 225 dolarů, ale první vítězství na turnaji PGA ho teprve čeká.

Table of Contents

PROLOG

MEJDAN