Stephen King

LISEY

A JEJÍ PŘÍBĚH

Copyright © 2006 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2007

Original English title: LISEY’S STORY

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-147-4 (ePub)

ISBN 978-80-7593-148-1 (mobi)

Pro Tabby

Kam chodíš, když jsi osamělý?

Kam chodíš, když zesmutníš?

Kam chodíš, když jsi osamělý?

Půjdu za tebou,

až hvězdy zesmutní.

– RYAN ADAMS

Milá

Milunko

Část 1: Honba za dardou

„Kdybych byl měsícem, vím, kam bych spadl.“

– D. H. Lawrence, Duha

I. Lisey a Amanda

(Všechno je při starém)

1

Manželky slavných spisovatelů jsou před zraky veřejnosti téměř neviditelné, a nikdo to nevěděl lépe než Lisey Landonová. Její manžel získal Pulitzerovu cenu a Státní knižní cenu, ale Lisey poskytla v životě pouze jediné interview. Bylo určeno pro známý ženský časopis, ve kterém vychází sloupek „Ano, on je můj manžel!“ Na půlce vyměřeného rozsahu pěti set slov vysvětlovala, že se její jméno vyslovuje krátce a s es. Druhá půlka se týkala v podstatě jejího receptu na pomalu zapékaný rostbíf. Liseyina sestra Amanda tvrdila, že na doprovodném fotu vypadá Lisey tlustá.

Žádná z Liseyiných sester neodolala, když si mohla přisadit a přilít trochu oleje do ohně („travičky studní“, jak říkával jejich otec) nebo pořádně proprat něčí špinavé prádlo, ale Lisey lezla na nervy právě Amanda. Amanda, nejstarší (a nejdivnější) z Debusherových děvčat z Lisbon Falls, momentálně žila sama v domě, který sehnala Lisey, malém, důkladném obydlí nedaleko Castle View, kde na ni mohly Lisey, Darla a Cantata dohlížet. Lisey pro ni dům koupila před sedmi lety, tedy pět roků předtím, než Scott zemřel. Zemřel mlád. Odešel předčasně, jak se říká. Lisey stále dělalo potíže uvěřit, že už jsou to dva roky, co umřel. Připadalo jí to mnohem déle, ale zároveň sotva jako mžik.

Když se Lisey konečně dostala k tomu, aby začala vyklízet jeho pracovní prostory, což byla dlouhá řada krásně osvětlených místností, které kdysi byly obyčejným seníkem venkovské stodoly, třetí den se objevila Amanda. Lisey už měla hotový soupis všech zahraničních vydání (byly jich stovky), ale seznam nábytku teprve začínala a u každého kousku, o němž uvažovala, že si ho nechá, si dělala hvězdičku. Čekala, že se jí Amanda zeptá, proč si s tím kristepane nepospíší, ale Amanda se neptala na nic. Zatímco Lisey přešla od otázky nábytku k bezcílnému (a celodennímu) přemítání nad kartonovými krabicemi s korespondencí uloženými v hlavní šatně, Amandu nadále zaměstnávaly impozantní hromady a stohy memorabilií, které zabíraly jižní stěnu pracovny po celé délce. Amanda se propracovávala jejich vrstevnatými zátočinami sem a tam, skoro nemluvila a jen si dělala letmé poznámky do notýsku, který si nechávala po ruce.

Lisey rozhodně nepronášela věty jako Co hledáš? nebo Co si to píšeš? Scott nejednou zdůraznil, že Lisey vládne talentem, který u lidí patří k nejvzácnějším: měla péči o jiné, ale zase ne příliš, pokud o to dotyčný sám nestál. Aspoň dokud člověk vyloženě nevyráběl bomby, které by se chystal po někom házet, což se v Amandině případě ovšem nikdy nedalo vyloučit. Ta naopak patřila k ženám, které prostě musejí do všeho strkat nos a dřív nebo později tu pusu otevřou.

Bydlela s manželem v Rumfordu („Jako párek rosomáků uvízlých v potrubí,“ vyjádřil se Scott po jedné odpolední návštěvě, po níž přísahal, že už ji nikdy nebude opakovat), ale ten v roce 1985 odjel na jih. Její jediné dítě, pojmenované Intermezzo, zkráceně Metzie, odjelo v roce 1989 na sever do Kanady (s řidičem tiráku coby milencem). „Jeden čehý, druhý hot, třetí není nikdy nic vhod.“ Tuhle rýmovačku jim říkával tatínek, když byly malé, a dcerou taťuldy Davea Debushera, které nikdy nebylo nic vhod a nikdy nezavřela pusu, byla rozhodně Manda, kterou opustil nejdřív manžel a pak vlastní dcera.

I když milovat Amandu bylo někdy těžké, Lisey nechtěla, aby zůstala kdesi v Rumfordu sama. V podstatě nevěřila, že by si dokázala poradit, a i když to sestry nikdy nevyslovily nahlas, Lisey byla přesvědčená, že totéž cítí Darla i Cantata. Promluvila tedy se Scottem a našla domek ve stylu Cape Cod, který byl k mání za sedmadevadesát tisíc dolarů, složeno v hotovosti na dřevo. Amanda se brzy na to přestěhovala na vzdálenost, na kterou se už dala snadno kontrolovat.

Teď byl Scott po smrti a Lisey se nakonec pustila do vyklízení prostor, kde psával. V půli čtvrtého dne měla zahraniční vydání knih v krabicích, korespondenci označenou a jakž takž uspořádanou a už si udělala jistou představu, který nábytek vyhodí a který si nechá. Proč tedy měla pocit, že zvládla tak málo? Věděla přece od začátku, že tahle práce se nedá uspěchat. Nemluvě o záplavě dotěrných dopisů a telefonátů, které od Scottovy smrti dostávala (nepočítaje řadu návštěv). Nebránila se představě, že lidé, kteří se zajímali o Scottovy nepublikované práce, nakonec dostanou, co chtějí, ale teprve až ona bude připravena jim to dát. Nejprve tomu nerozuměli. Nedocházelo jim to, jak se říká. Teď už si Lisey myslela, že ano.

Existovala spousta slov pro věci, které po Scottovi zůstaly. Jediné, kterému rozuměla dokonale, bylo memorabilie, ale pak bylo ještě jedno, takové divné, které znělo jako inkunkabilie. A právě po nich prahli ti nedočkavci, loudilové a vzteklouni – po Scottových inkunkabiliích. Lisey těm otravným lidem začala říkat Inkunkové.

2

Často, a zvlášť poté, co se objevila Amanda, propadala malomyslnosti, jako by buď podcenila úkol, který ji čekal, nebo přecenila (nesmírně) svou schopnost dotáhnout ho do neodvratného konce – kdy bude vybraný nábytek uskladněný ve stodole dole, koberce srolované a pevně přelepené a žlutý stěhovací náklaďák bude na příjezdové cestě vrhat stín na laťkový plot mezi její zahradou a pozemkem Gallowayových odvedle.

Aha, a ještě nesmí zapomenout na smutné srdce tohoto místa, tři stolní počítače (byly tu čtyři, ale ten z koutku slávy už byl pryč, o což se postarala samotná Lisey). Každý další byl novější a lehčí než předchozí, ale i ten nejnovější byl veliký stolní model a všechny stále fungovaly. Navíc byly zaheslované a Lisey hesla neznala. Nikdy se na ně neptala a netušila, jakým elektronickým odpadem můžou být spící harddisky zanesené. Seznamy nákupů? Básněmi, erotikou? Manžel byl určitě napojený na internet, ale netušila, kudy na webu brouzdal. Po stránkách Amazonu? Novináře Drudge? Zastánců živého Hanka Williamse? Zlaté sprchy od mocné madam Cruelly? Přikláněla se k názoru, že něco podobného jako posledně jmenované nepadá v úvahu, byla by si přece všimla účtů (nebo aspoň nárůstu měsíčních výdajů na domácnost), jenže to byla samozřejmě hloupost. Kdyby před ní Scott chtěl zatajit tisícovku měsíčně, mohl to udělat. A hesla? Vtip byl v tom, že jí je možná prozradil. Ona takové věci zapomínala, to je to. Připomněla si, že by měla zkusit své jméno. Možná až Amanda pro dnešek odjede domů. Což nevypadalo, že hned tak bude.

Lisey se posadila, opřela se a odfoukla ofinu z čela. K těm rukopisům se tímhle tempem dostanu nejdřív v červenci, pomyslela si. Inkunkové by se zbláznili, kdyby viděli, jak se s tím babrám. Zvlášť ten poslední by ječel.

Ten poslední – to bylo před pěti měsíci – dokázal nevybuchnout, dokázal zachovat velmi věcný tón, až si začínala myslet, že je možná jiný. Lisey mu pověděla, že Scottovo pracoviště je tou dobou prázdné už skoro rok a půl, ale že se jí podařilo posbírat trochu energie a chystá se tam co nevidět vystoupat a pustit se do úklidu a třídění věcí.

Oním návštěvníkem byl profesor jménem Joseph Woodbody a byl z katedry angličtiny na univerzitě v Pittsburghu. Ta škola byla Scottova alma mater a Woodbodyho přednášky nazvané Scott Landon a americký mýtus byly nesmírně populární a nesmírně navštěvované. Letos u něj navíc čtyři studenti psali o Scottu Landonovi diplomku, takže v něm Lisey asi nevyhnutelně probudila inkunského válečníka, když stanovovala tak neurčité lhůty jako bude to spíš dřív než později nebo skoro jistě letos v létě. Ale teprve když ho ujistila, že mu zavolá, „až se usadí prach“, se do toho Woodbody pustil se vší vervou.

Prohlásil, že skutečnost, že se s velkým americkým spisovatelem dělila o postel, z ní nedělá kvalifikovanou vykonavatelku jeho literárního odkazu. To je prý úkol pro odborníka, a jak vyrozuměl, tak paní Landonová vůbec nemá vysokoškolské vzdělání. Připomněl jí, kolik času uplynulo od smrti Scotta Landona a jaké pověsti se stále šíří. Předpokládá, že existují hromady nepublikovaných Landonových prací – povídek, dokonce románů. Copak by ho nemohla aspoň na chvíli pustit do pracovny? Nechat ho trochu nahlédnout do kartoték a šuplíků, už jen proto, aby vyvrátil aspoň ty nejfantastičtější spekulace? Samozřejmě by mohla být celou dobu s ním – to se rozumí samo sebou.

„Ne,“ odmítla a ukázala profesoru Woodbodymu dveře. „Ještě nejsem připravená.“ Podpásovky přehlédla – aspoň se snažila – protože byl očividně stejný blázen jako ostatní. Jenom to lépe a trochu déle skrýval. „A až připravená budu, budu se chtít podívat na všechno, nejen na rukopisy.“

„Ale…“

Vážně pokývla hlavou. „Všechno je při starém.“

„Nechápu, co tím myslíte.“

Jistěže nechápal. Patřilo to do soukromého jazyka jejího manželství. Kolikrát Scott vtrhl do dveří s voláním: „Hej, Lisey, jsem doma – všechno při starém?“ A myslel tím je všechno v pořádku, je všechno v pohodě. Ale jako většina mocných výrazů (Scott jí to kdysi vysvětloval, ale Lisey už to sama věděla) měl i tenhle skrytý význam. Člověk jako Woodbody by nikdy nepochopil skrytý význam věty všechno je při starém. Lisey by mu to mohla vysvětlovat celý den, a jemu by stejně nic nedošlo. Proč? Protože byl Inkunk, a pokud šlo o Scotta Landona, Inkunky zajímalo jenom jedno.

„Na tom nezáleží,“ prohlásila tehdy před pěti měsíci před profesorem Woodbodym. „Scott by to pochopil.“

3

Kdyby se Amanda Lisey zeptala, kde jsou uklizeny věci ze Scottova „koutku slávy“ – diplomy, plakety a podobně – Lisey by zalhala (to uměla poměrně slušně na člověka, který lže zřídkakdy) a řekla by „ve skladišti v Mechanic Falls“. Amanda se však nezeptala. Jenom ještě nápadněji listovala svým notýskem a určitě se pokoušela přimět mladší sestru, aby toto téma správnou otázkou nanesla, ale Lisey tu otázku nepokládala. Myslela na to, jak prázdný ten kout je a jak nezajímavý, když ty hromady Scottových památek zmizely. Buď skončily na skládce (jako počítačový monitor), nebo byly natolik poškrábané a zprohýbané, že se nedaly vystavovat. Kdyby je totiž někdo uviděl, spíš by budily otázky, než dávaly odpověď.

Nakonec se Amanda vzdala a notýsek otevřela. „Podívej se na to,“ vyzvala ji. „Jen se podívej.“

Ukazovala jí první stránku. Na modrých linkách, od drátěných kroužků nalevo po okraj stránky napravo, se mačkala čísla (jako kódovaná zpráva od nějakého pouličního blázna, na jaké člověk každou chvíli narazí v New Yorku, protože už není dost peněz na státní ústavy pro duševně choré, pomyslela si Lisey unaveně). Většina čísel byla zakroužkovaná. Jenom několik málo jich bylo ve čtverečku. Manda otočila list a objevily se další dvě stránky, podobně popsané. Na následující straně čísla končila v půlce papíru. Poslední bylo 846.

Amanda se po ní se zrudlými tvářemi podívala postranním, trochu legračně povýšeným pohledem, který v době, kdy jí bylo dvanáct a malé Lisey teprve dva, znamenal, že se Manda rozhodla Vzít Na Sebe Břemeno; pak se obvykle nad někým rozplakala. Dost často sama nad sebou. Lisey zjistila, že s jistým zájmem (a špetkou strachu) čeká, co bude ten výraz znamenat tentokrát. Amanda se chovala jako cvok od chvíle, co se objevila. Možná za to mohlo jenom dusné, nesnesitelné počasí. Spíš to však souviselo s náhlou nepřítomností jejího dlouholetého přítele. Pokud se v Mandě sbírala další vlna emocionálně bouřlivého počasí kvůli tomu, že jí Charlie Corriveau dal košem, pak by se Lisey měla důkladně obrnit. Corriveau se jí nikdy nelíbil a nedůvěřovala mu, přestože to byl bankéř. Jak by mohla důvěřovat člověku, o kterém při jarní sešlosti s podáváním domácích dobrot místních hospodyněk v místní knihovně zaslechla, že mu chlapi z baru U Vláčného tygra říkají Vekslák? To má být přezdívka pro bankéře? Co to vůbec znamená? A určitě musel vědět, že Manda měla v minulosti duševní problémy…

„Lisey?“ ozvala se Amanda. Na čele měla hluboké vrásky.

„Promiň,“ omluvila se Lisey, „jenom jsem… na chvilku byla duchem nepřítomná.“

„To se ti stává často,“ odtušila Amanda. „Myslím, žes to pochytila od Scotta. Dávej pozor, Lisey. Na každý jeho časopis, žurnály a vědecké publikace jsem napsala číslíčko. Na ty, co jsou na hromadě tamhle u té stěny.“

Lisey přikývla, jako by chápala, kam debata směřuje.

„Ta čísla jsem psala tužkou, jenom zlehka,“ pokračovala Amanda. „Vždycky, když ses otočila zády nebo byla někde jinde, protože jsem si myslela, že kdybys to viděla, mohla bys mě zarazit.“

„Ale ne.“ Vzala ten notýsek, nasáklý potem majitelky. „Osm set čtyřicet šest! Tolik!“ A věděla, že publikace naskládané podél té stěny nepatří k těm, které by sama četla nebo kupovala, jako třeba O nebo Staráme se o domácnost a Praktická žena, ale byly to spíš Little Sewanee Revue a věstník vydavatelství Glimmer Train a literární sborníky Open City a další magazíny s nesrozumitelnými názvy jako Piskya.

„Je toho mnohem víc,“ píchla Amanda palcem směrem k hromadám knih a časopisů. Když se na ně Lisey pořádně podívala, uviděla, že sestra má pravdu. Mnohem víc než nějakých osm set čtyřicet. Nepochybně víc. „Celkem skoro tři tisíce, a kam je dáš nebo kdo by je chtěl, to teda fakt nevím. Ne, těch osm set čtyřicet šest je jenom počet těch, ve kterých jsou tvoje obrázky.“

Byla to tak nemotorná věta, že jí Lisey zprvu nerozuměla. Když ale pochopila, blažilo ji to. Že by mohl existovat takový nečekaný zdroj fotek – skrytý záznam doby, kterou strávila se Scottem – to ji nikdy nenapadlo. Ale když se nad tím zamyslela, dokonale to dávalo smysl. Když zemřel, byli manželi přes pětadvacet let a Scott celé ty roky náruživě, bez ustání cestoval, četl, přednášel, jezdil zemí sem a tam skoro bez zastávky, ledaže měl zrovna období mezi dvěma knihami. Navštěvoval až devadesát vysokoškolských kampusů za rok, a přesto neztrácel tempo v chrlení zdánlivě nevysychajícího proudu povídek. A Lisey ho většinou na těch výpravách provázela. V kolika motelech přejížděla malou napařovací žehličkou některý jeho oblek, zatímco na její straně pokoje mumlala televize svá talk-show a na jeho straně klapal přenosný psací stroj (v počátcích manželství) nebo potichu ťukal laptop (později) a on při tom skláněl hlavu a pramen vlasů mu padal do čela?

Manda na ni zatím mrzutě hleděla, její reakce se jí očividně nelíbila. „Ty zakroužkované – je jich přes šest stovek – jsou ty, kde tě fotograf zachytil nelichotivě.“

„Opravdu?“ Lisey nic nechápala.

„Ukážu ti to.“ Amanda se zahleděla do notýsku, přešla k vratkým hromadám u stěny, znovu se zadívala do poznámek a vytáhla dva časopisy. Jeden byl draze vypadající pololetně vycházející časopis v pevné vazbě z univerzity v Kentucky v Bowling Green. Ten druhý, jakýsi sborník, který vypadal jako studentské dílo, se jmenoval Rázný odrazník: jedno z těch jmen vymyšlené takylingvisty, které má okouzlit duchaplností a neznamená absolutně nic.

„Otevři je, otevři!“ poroučela Amanda. Vrazila je Lisey do rukou a ta ucítila vtíravý trpký pach sestřina potu. „Stránky jsou označené trhánkama papíru, vidíš?“

Trhánky. Tak říkala jejich matka útržkům. Lisey nejdřív otevřela pololetní časopis a nalistovala označenou stránku. Její a Scottova fotografie tady byla velmi dobrá, velmi dobře vytisknutá. Scott přicházel k pódiu a ona stála za ním a tleskala. Obecenstvo stálo pod ním a taky tleskalo. Jejich fotografie v Rázném odrazníku zdaleka tak dobrá nebyla: tečky matrice vypadaly velké, jako by je dělali tupou tužkou, a v mizerném papíru vězely celé třísky, ale Lisey se na obrázek podívala a bylo jí do pláče. Scott vstupoval do nějakého tmavého sklepení plného fanoušků. Scott měl na tváři ten svůj široký úsměv, který říkal: Jasně, je to tu skvělé. Lisey byla o pár kroků za ním, a její úsměv byl také vidět v jasu zřejmě výkonného blesku. Dokonce rozeznala, jakou měla blůzu, tu modrou značky Anne Klein s tím legračním červeným proužkem na levé straně. Od pasu dolů už nebyla ve stínu vidět a nemohla si na tento konkrétní večer vůbec vzpomenout, ale musela mít džíny. Když šla někam pozdě večer, vždycky si natáhla vybledlé džíny. V popisku stálo: Žijící legenda Scott Landon (v doprovodu své kámošky) se minulý měsíc objevil v klubu Stalag 17 na vermontské univerzitě. Landon vydržel až do zavíračky, předčítal, tancoval, veselil se. Ten chlap ví, jak na to.

Ano. Ten chlap věděl, jak na to. To mohla dosvědčit.

Podívala se na ostatní periodika a najednou ji přemohlo poznání, jaké bohatství by v nich mohla najít, a uvědomila si, že Amanda jí přece jenom ublížila, řízla hluboko a ta rána možná bude dlouho krvácet. Byl jediný, kdo ta temná místa znal? Špinavá a tmavá, kde byl člověk tak sám a zoufale němý? Možná nevěděla tolik co on, ale stačilo jí to. Rozhodně věděla, že je štvanec a že se po západu slunce nikdy nepodíval do zrcadla – ani do žádné odrazné plochy, pokud se tomu mohl vyhnout. A ona ho přesto všechno milovala. Protože ten muž věděl, jak na to.

Ale to už neplatilo. Protože ten muž už byl pryč. Ten muž zesnul, jak se říká. Její život se posunul do nové fáze, sólové, a už nebylo návratu.

Z té fráze jí naskočila husí kůže a připomněla jí věci

(purpur, tvora s grošovaným bokem)

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

Část 1: Honba za dardou

I. Lisey a Amanda

(Všechno je při starém)