The Winter Soldier

Copyright © Daniel Mason, 2018

Translation © Jan Kozák, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN 978-80-7565-560-8

Věnuji Sáře

TOTO JE FIKTIVNÍ DÍLO. Jména, postavy, místa a události jsou výtvorem autorovy fantazie nebo jsou použity fiktivně a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať žijícími nebo mrtvými, s událostmi, institucemi či dějišti je čistě náhodná a nebyla autorem zamýšlena.

Poznámka překladatele:

Historicky zažité varianty k místopisným názvům:

Přemyšl (Przemyśl), Tarnov (Tarnów), Zámostí (Zamość),

Řešov (Rzeszów), Jaroslav (Jaroslaw), Sambir (Sambor).

U větších měst jako Krakov a Lvov jsem automaticky zvolil český přepis,

u menších jsou z pohledu Lucia, který je polské národnosti,

patrně lepší polské názvy.

Jistá zalíbení mívají nešťastný osud.

—Andre Leri, 1918 Commotions et émotions de guerre

1.

Severní Uhry,

Únor 1915

Nacházeli se pět hodin jízdy východně od Debrecínu, když vtom vlak ještě kousek před nádražím zastavil na pusté planině.

Stalo se to bez ohlášení, dokonce se ani neozval hvizd píšťalky. Nebýt sněhem ověnčené cedule, vůbec by nepoznal, že dorazili do cíle. Pospíchal, aby stihl vystoupit. Popadl své zavazadlo, plášť, šavli a prodíral se mezi lidmi, kteří zaplňovali chodbu na nádraží. Vystupoval jako jediný pasažér. O něco dál v řadě vagónů dva nosiči vyložili na sníh dvě bedny, načež zase naskočili do vlaku. Přitom plácali rukama o sebe, aby se zahřáli. Pak zařinčely řetězy a vagóny se daly  do pohybu. Jak souprava nabírala rychlost, rozvlnila mu těžký vojenský kabát a zvířila sníh okolo kolenou.

Husara našel v nádražní budově, i s koňmi, které přivedl ze zimy. Uši jim pocukávaly pod nízkým stropem a jejich protáhlé tváře visely nad lavicí, kde seděly tři rolnice, ruce sepnuté na vystouplých, zavinutých břichách, jako když tlouštíci spokojeně odpočívají po dobrém jídle. Nohy jim volně visely těsně nad podlahou. Žena, kůň, žena, kůň, žena. Husar tam jen stál a mlčel. Lucius si vzpomněl, jak ve Vídni pozoroval pluky na přehlídce, vojáky s chocholkami na přilbách a barevnými šerpami. Tenhle muž byl oblečený v tlustém šedém kabátě a na hlavě měl obyčejnou čapku z prodřené a zalátané kožešiny. Pohybem ruky pokynul Luciovi k sobě a podal mu uzdu jednoho koně, načež zamířil s druhým ven. Kůň za chůze švihl ocasem, a zatímco procházel pod habsburskou dvouhlavou orlicí nad dveřmi, otřel se žíněmi o ženy.

Lucius zatáhl za opratě, ale jeho klisna kladla odpor. Hřbetem jedné ruky – té zlomené – ji pohladil po krku a druhou zatahal za řemen. „Pojď,“ zašeptal nejprve německy a potom polsky. Její zadní kopyta se konečně odlepila od ledu a zmrzlé mrvy. Husarovi ve dveřích řekl: „Musel jste tady čekat dlouho.“

Byla to taky poslední věc, kterou vyslovil. Venku si husar stáhl přes obličej koženou masku s proříznutými štěrbinami na oči a nozdry, aby ho chránila před zimou. Lucius v tlustých rukavicích zápolil se šálou a nemotorně si ji omotal okolo obličeje. Poté nasedl na koně a na klín si položil své jediné zavazadlo. Tři staré ženy je zevnitř zvědavě pozorovaly, dokud husar nezavřel dveře. Vaši synové nepřijedou, chtěl jim říct Lucius. Rozhodně ne ve stavu, v jakém byste je rády viděly. V tuhle dobu by se sotva někde našel mladý muž se dvěma nohama, který by se nepokoušel prolomit obklíčení Przemyśle.

Husar se beze slova rozjel poklusem k severu. Pušku vodorovně položenou přes sedlo, šavli u pasu. Lucius se ohlédl směrem k nádraží, ale vlak byl už dávno pryč. Koleje se začínaly ztrácet pod sněhovými vločkami.

Následoval husara. Kopyta jeho klisny klapala pod šedou oblohou na zmrzlé zemi. V dálce se ve víru vánice zvedaly hory. Tam někde byly Lemnowice a plukovní nemocnice Třetí armády, u které měl sloužit.

Bylo mu dvaadvacet. Byl neklidný, nesnášel hierarchii a nemohl se dočkat, až dokončí vzdělání. Tři roky studoval o samotě v knihovnách, oddaný medicíně a vážný jako mnich. Na okrajích jeho skript se vlnil cibulový papír, který vždy olízl a přilepil na stránku. V prostorných sálech vybavených lesklými promítačkami jim na diapozitivech ukazovali, co dokáže napáchat tyfus, spála, lupus, mor. Naučil se zpaměti příznaky kokainismu a hysterie, věděl, že při otravě kyanidem je dech cítit po mandlích a že šelestění zúžené aortální chlopně je slyšet v krku. Ve vázance a saku, vždy čerstvě vyžehlených na ten den, dlouhé hodiny shlížel ze závratných výšek chirurgického sálu a natahoval krk, aby viděl přes vlnící se hloučky spolužáků, přes úhledně učesané hlavy starších studentů, přes mladší profesory, přes chirurgické asistenty a přes chirurgický závěs až dolů do otevřené rány. Když byla vyhlášena válka, každou noc se mu o chirurgickém sálu zdávalo: dlouhé, tíživé sny, v nichž se ocital se středověkými nástroji nad groteskně vyhlížejícími střevy. A vyjímal nemožné orgány, napůl lidské, napůl prasečí. (Zaučoval se totiž na zbytcích od řezníka.) Jedné noci se mu zdálo o odnětí žlučníku. Vjem vlhkého, těžkého tepla z jater byl tak jasný, že se vzbudil s jistotou, že by tenhle zákrok zvládl sám.

Ačkoli jeho oddanost neznala mezí, její původ stále zůstával záhadou. Jako dítě užasle zíral na voskové modely mrtvol v Anatomickém muzeu, ovšem stejně užasle na to hleděli i jeho tři bratři a žádný z nich se pro Hippokratovo umění nezapálil. Mezi svými předky by hledal doktora marně, ať už v rodině Krzelewských z jižního Polska nebo mezi lidmi z matčiny strany, tam už vůbec ne. Občas ho zahnala do úzkých nějaká pávice při některé z těch nesnesitelných recepcí, a to si musel útrpně vyslechnout blahosklonnou řeč o tom, jak vznešené je povolání lékaře a že jednoho dne bude za svoji dobrotu odměněn. Dobrota ho však nezajímala. Jeho nejlepší odpovědí na otázku, co ho pohání při těch nekonečných hodinách studia, byla radost ze studia samotného. Nebyl typem člověka, kterého by přitahovala náboženská oddanost, nicméně právě v náboženství nacházel ta pravá slova: zjevení, epifanie, zázrak božího stvoření, potažmo to, jak boží stvoření selhávala.

Samotné studium: alespoň tuhle odpověď dával lidem ve chvílích svého největšího nadšení. A existoval ještě jeden důvod, proč šel na medicínu, důvod, nad nímž se zamýšlel později v oněch hodinách, kdy ho tížily pochybnosti. Ze dvou studentů, které by nazval přáteli, byl Feuermann synem krejčího, zatímco Kaminski, který nosil brýle bez čoček, jen aby vypadal starší, pobíral stipendium od Milosrdných sester. Ačkoli o tom nikdy nemluvili, Lucius věděl, že všichni tři šli na medicínu s vyhlídkou sociální mobility. Pro Feuermanna a Kaminského to znamenalo pohyb vzhůru: ze slumů Leopoldstadtu a charitativní školy. Pro Lucia, jehož otec pocházel ze starobylé polské rodiny, která odvozovala svůj původ od Jáfeta, syna Noema (ano, tamtoho Noema), zatímco v matčiných žilách kolovala tatáž modrá krev jako v žilách slavného osvoboditele Vídně a zachránce západní civilizace Jana Sobieského, krále polského, velkovévody litevského, rusínského, pruského, mazovského, žmuďského, livonského, smolenského, kyjevského, volyňského atd. atd. – inu, pro Lucia tato mobilita neznamenala pohyb vzhůru, nýbrž ven.

Ne, nepatřil mezi ně od samého začátku, náhodné šesté dítě, které se narodilo roky poté, co lékař matce sdělil, že už neotěhotní. Nebýt věrné podoby po otci – urostlém muži s mohutnými tlapami, pletí bledou jako alabastr a kšticí světlých vlasů jako Islanďan, jenž měl už v dětství srostlé obočí jako stařec –, byl by si kladl otázku, jestli není synem někoho jiného. Ovšem ruměnce, jež otci propůjčovaly vzhled zdravím kypícího rytíře, který si právě sundal turnajovou přilbu, působily na Luciově tváři spíše jako skvrny rozpaků. Když sledoval své bratry a sestry, jak se ladně nosí na matčiných recepcích, nešla mu do hlavy ta nenucenost, ta ladnost, ta jejich síla. Ať se snažil sebevíc – třeba svíral v kapse kamínek jako připomínku, že se má usmívat, psal si seznamy „konverzačních témat“ –, spontánnost mu stále unikala. Před večírkem se vplížil do salónku a na každé umělecké dílo si připevnil nějaký nápad na konverzaci: když uviděl portrét Sobieského, měl hovořit o létě; Chopinova busta ho měla přimět, aby rozprávěl o škole. Ale ať se připravoval jakkoli důkladně, vždycky se to stalo: nastala trapná chvilka, odmlka, – jen vteřinka – jen maličký zádrhel – než – promluvil. Dokázal zlehka proplouvat proměnlivou choreografií hebkých dámských šatů a nažehlených jezdeckých kalhot, ovšem jakmile se přiblížil k hloučku ostatních dětí, jejich nenucený smích vždy utichl.

Často si říkal, že kdyby vyrostl v nějaké jiné době či na jiném místě – mezi odlišnými, tichými lidmi –, jeho nejistoty by si nikdo nevšiml. Jenže ve Vídni, mezi výřečnými, kde frivolnost povýšili na víru, si Lucius uvědomoval, jak druzí vidí, že se zadrhává. Lucius: už to jméno, které mu vybral otec po legendárních římských králích, samo o sobě znamenalo výsměch; byl totiž vším jen ne světlem. V den svých třináctých narozenin byl už tak zděšený z matčina nesouhlasu a tak nejistý, že se bál říci cokoli. Jeho úzkost se nyní začala projevovat chvěním rtu, nervózním poškubáváním prstů a nakonec koktáním.

Zpočátku ho obviňovali, že to předstírá. Koktavost se objevuje v dětství, řekla mu matka, ne u chlapce jeho věku. Když byl sám, tak nekoktal, ani když mluvil o svých vědeckých časopisech či o ptačím hnízdě, které pozoroval za oknem. Koktání na něj nepřišlo ani u akvária v areálu Císařských zoologických sbírek, kam chodil, aby dlouhé hodiny hleděl na Grottenolm, slepé, průsvitné mloky z jihu monarchie, na nichž mohl člověk pozorovat téměř magické pulzování krve.

Konečně matka připustila, že může být něco v nepořádku, a najala odborníka z Mnichova, který se proslavil svou Učebnicí poruch řeči a jazyka a kovovým zařízením zvaným Zungenapparat. Izolovalo labiální, palatální a glotální pohyby, a slibovalo tak nápravu hlasu a řeči.

Doktor dorazil jednoho teplého letního rána, a když přicházel, hryzal si záděru. S pobrukováním dítě vyšetřil, prohmatal mu krk a nahlédl do uší. Následovala měření, kyselé prsty šmátraly Luciovi po dásních. Matku to začalo nudit a odešla. Konečně přišel na řadu aparát a doktor chlapci řekl, ať zazpívá písničku „Šťastný tramp“.

Zkusil to. Svorka mu přiskřípla rty. Do jazyka se zaryly hroty a hoch vyplivl krev. „Hlasitěji!“ křičel doktor. „Funguje to!“ Matka se vrátila a zjistila, že její syn vyje jako pes a z pusy mu vychází rudá pěna. Lucius se díval z jednoho na druhého – na matku – na doktora – na matku – na doktora – a zdálo se mu, že matka je stále větší a rudější a doktor menší a bledší. Ach, ty nemáš ponětí, do čeho ses dostal, myslel si chlapec s pohledem upřeným na doktora. A začal se chichotat – což s nasazeným Zungenapparatem nešlo právě snadno.

Druhý doktor se ho pokoušel zhypnotizovat. Neuspěl a předepsal mu sledě na orální lubrikaci. Třetí mu vzal do dlaně varlata a prohlásil je za dostačující, nezaznamenal však žádný pohyb, když chlapci ukázal mezzotinty z Roztodivných aktivit na Caligulově dvoře nebo růžovou gymnastiku ze Skutečných tajemství kláštera. Nato si vytáhl zápisník a naškrábal do něj „nedostatečnost žlázy“. Potom něco šeptal Luciově matce.

Za týden přiměla matka otce, aby ho vzal do domu, který se specializoval na panice a měl osvědčení o styku bez syfilidy. Tam ho zamkli do luxusního apartmánu ve stylu Ludvíka II. s nějakou vesnickou dívkou z Chorvatska, nastrojenou jako zpěvačka z komické opery. Jelikož pocházela z jihu, Lucius se jí zeptal, jestli někdy slyšela o jeskynním mlokovi. Ano, řekla a její vystrašená tvář se rozzářila. Její táta tyto malé mloky kdysi sbíral a prodával do různých akvárií monarchie. Potom se obě děti podivovaly, jaká je potkala náhoda, protože jeden z Luciových oblíbenců v zoologické sbírce zrovna ten týden nakladl jikry.

Když se ho pak otec zeptal: „A udělal jsi to?“, Lucius odpověděl: „Ano, tatínku.“ A otec: „Nevěřím ti. Co jsi udělal?“ A Lucius: „Udělal jsem, co jsem udělat měl.“ A otec: „Co to bylo?“ A Lucius: „To, co jsem se učil.“ A otec: „Co ses učil, chlapče?“ A Lucius, jenž si vzpomněl na jeden sestřin román, odpověděl: „Udělal jsem to vášnivě.“

„Tohle je můj syn,“ prohlásil otec.

V tichosti snášel recepce pořádané rodiči, dokud mu nedovolili vzdálit se. Byl by je vynechával úplně, ale matka řekla, že hosté by si mysleli, že je jako Walentyna Rozorovská, která ukrývala svoji zmrzačenou dceru v bedně. A tak Lucius matku poslušně následoval, když obcházela hosty. Byla evidentně pyšná na svůj útlý pas a Lucia napadlo, že někdy si ho drží u sebe jen proto, aby od jiných žen slyšela poznámky typu: „Agnieszko, po šesti dětech – a pořád tak atletická postava! Jak je to možné?“ Nic jí nemohlo udělat větší radost.

Vždyť má korzet! měl sto chutí zakřičet. Tahle konverzace mu naháněla husí kůži. Komentáře, které se vztahovaly k jeho narození, mu připadaly vulgární, jako kdyby jí skládaly komplimenty na genitálie. Vždycky se mu ulevilo, když stočila řeč na hudbu a architekturu. Také projevovala zvláštní zájem o paničky průmyslníků a ptala se, kam že to jejich manželé cestují. Teprve až byl o něco starší, uvědomil si, jak bylo tohle vyptávání vypočítavé a naprosto bezcitné.

Král je pořád na lovu a královna stále těhotná, koloval po rodině vtípek jako parafráze na Goetha. On si však myslel: Tahle královna je v mnoha směrech to i to. Jeho mlsného otce, majora u kopiníků, střelili do boku Italové v bitvě u Custozy a od té doby hodlal strávit zbytek života šťastným lenošením na posádce v Krakově, popíjením slivovice a zdokonalováním se v ruční stínohře, aby měl čím strašit své děti. Válečný hrdina se bál, aby mu tuhle idylku nic nenarušilo, a snažil se před svou ambiciózní nevěstou utajit rodinné doly. Železo? Tam? To si vážně děláš legraci. Třesky plesky. Měď? Ale miláčku, to jsou jen hloupé fámy. Cože, kdo ti co napovídal o zinku?

Znal svou ženu příliš dobře. Jen co se dostala k účetnictví, už se po jižním Polsku nesl ohromný randál. Během tří let Krzelewského doly přešly od výroby knoflíků na armádní uniformy a mosazi na její trumpety k produkci oceli a železa pro novou železnici do Zakopaného. Zakrátko už se z popudu ženy stěhovali do Vídně, aby lépe podchytila samo srdce monarchie. Bylo to jen příhodné, říkávala s oblibou. Vídeň byla její rodině dlužná od té doby, co Sobieski vyhnal z Rakouska Turky.

Takhle se samozřejmě mluvilo jen v soukromí. Na veřejnosti dlouho neotálela a začala se obklopovat nezbytnými císařskými ozdobnými doplňky. Jejich krbové římsy brzy zdobila památeční keramika z jubilejní oslavy Franze Josefa. Nechala se portrétovat u Klimta, nejprve s Luciem po boku, ale potom jí učarovaly zlaté motivy na portrétu Adele Bloch-Bauerové, a nechala Lucia zamalovat. Z jejich dynastie vlkodavů – Puszysty I. (1873–1881), Puszysty II. (1880–1887), Puszysty III. (1886–1896), Puszysty IV. (1895–1902) atd. – žádný nepocházel od nikoho jiného než od milovaného Shadowa císařovny Sissi.

S výjimkou nejstaršího se každé z jejích dětí narodilo ve Vídni. Władysław, Kazimierz a Bolesław, Sylwia a Regelinda: jména jako procesí polských svatých. Když Luciovi táhlo na dvacet, všechny se odstěhovaly. Později se dozvěděl, že mezi nimi byly neshody, hluboké neshody, ačkoli měl po většinu dětství dojem, že jejich jednotu nemůže nic narušit. Muži pili a ženy hrály velmi dobře na klavír. Muži, kteří se s jeho otcem vytráceli na časně ranní lovy z rodinných sídel v Polsku a Uhrách, pili hodně.

Proto ho nepřekvapila matčina reakce, když oznámil svůj záměr studovat medicínu. Řekla, že je to obor pro kariéristy.

Odvětil, že mnoho synů ze šlechtických rodin se stalo doktory. Odpověď znal ještě dříve, než vyšla z jejích stažených, tenkých rtů.

„Ano. Ale náš typ doktora není typem doktora, jakým budeš ty.“

Nakonec se obměkčila. Znala jeho omezení lépe než kdo jiný. Zpočátku se cítil osamělý, studentské spolky německých mediků pro něj byly uzavřené. Tehdy zastihl Feuermanna a Kaminského, jak tiše sedí stranou, ulíznuté neposlušné vlasy, upravené kravaty, snažili se skrýt své rozpaky, zatímco ostatní studenti se v hloučcích vesele smáli.

Od prvního dne se Lucius naplno vrhl do studia. Na rozdíl od svých dvou společníků, kteří předtím studovali na obchodně zaměřené Realschule, kde získali základy přírodních věd, se Lucius vzdělával pod vedením guvernantky především v řečtině a latině. Kamarádům řekl, že jeho studium zoologie a botaniky skončilo u Plinia. Když se tomu smáli, divil se, protože to nemyslel jako vtip. Poté předstíral, že o Darwinovi nikdy neslyšel, a rád pronášel věty typu: „Celá ta záležitost s gravitací je naprosto šílená.“ Doučovacím lekcím se však nebránil. Okouzlovala ho sborová recitace linnéovské klasifikace i zářivé Crookesovy trubice, které sloužily k názorným ukázkám ve fyzice, zatímco řady bublajících Erlenmeyerových baněk mu připadaly jako menší alchymie.

Konec ukázky

Table of Contents

Přední tiráž

Titulní strana

1.