MUŽ BEZ TVÁŘE

První kniha Dublinské trilogie

Caimh McDonnell

A Man With One of Those Faces

Copyright © McFori Ink, 2016

Copyright © Cover Design by Pulp Studio

Translation © Richard Janda, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-557-8

KAPITOLA 1

„Pamatuješ si na Alana, otcova bratrance z Clare, že jo?“

„Ani nevím.“

„Ale pamatuješ! Měl dva psy a jenom jedno oko, nikdy se neoženil. Párkrát k nám přišel na návštěvu, když jsi byl malý.“

„Aha.“

„Tak ten umřel! Klepla ho pepka. Ať je mu země lehká. Minulý týden to psali v novinách.“

Paul si nikdy předtím neuvědomil, jak mají staří lidé studené ruce. Nešlo si toho nevšimnout, když se svými křehkými prsty dotýkala jeho ruky, jako by se ujišťovala, že tam s ní skutečně je. Měl co dělat, aby se dokázal soustředit na něco jiného.

„Seklo to s ním ve vaně,“ pokračovala. „Za to určitě můžou ty nové koupelové soli. Kdovíco do nich dávají.“

Paul přikývl na znamení souhlasu, a přesně to potřebovala, aby se dál mohla toulat po duševních stezkách, které znala jen ona.

Nemají snad být mrtvoly studené jako led? Kdysi dávno mu Barry Dodds řekl, že když shodil tělo svého dědečka během vigilie, měl pocit, jako by ho zavalila hromada zmrzlých krůt. Kromě toho ale Paulovi řekl taky, že když osahával ženským prsa, bylo to, jako by mačkal pečené kuře. Ten kluk očividně trpěl zvláštní posedlostí drůbeží.

„Takový mladík. Nemohlo mu být víc než…“

Margaret zmlkla, zírala do stropu a usilovně se snažila vypočítat něco, co bylo očividně nad její síly.

Jsou děti skutečně teplé? Vstupuje člověk do života jako malinkatá vařící kupka energie a postupem času se víc a víc ochlazuje, až nakonec dosáhne teploty mrtvoly? To o těch dětech se jen dohadoval. Přestože mu bylo už osmadvacet, ještě nikdy žádné nedržel.

Jehla na desce v Margaretině mysli poněkolikáté přeskočila. „Bavila jsem se s jednou paní z vedlejšího oddělení, která je z Dunboyne. Podle ní teď Dublin řídí triády.“

„To říkala?“

„Psali to v Heraldu,“ svěřila se mu. „Ti Číňani jsou prý dneska všude. Co se to tady děje. Člověk aby se bál vyjít večer ven.“

„Slyšel jsem, že spousta z nich nosí meč.“

„Opravdu?“

„Ano,“ řekl. „Rádi svým nepřátelům stínají hlavu a tak…“

Právě to staré paní předváděl, když se za ním ozvalo důrazné zakašlání. No to je typické – pětačtyřicet minut přikyvování a přitakávání, a když konečně dojde na stínání hlav, přijde sestřička Brigit. Stála ve dveřích se založenýma rukama a blahosklonným pohledem v očích.

„Tak jak jste si vy dva popovídali?“ zeptala se a vešla do pokoje.

„Skvěle,“ odvětil. „Nezavřela pusu.“

„Tohle je můj Gareth,“ řekla Margaret a ukázala na Paula.

„Však já vím, Margaret, potkala jsem ho, když šel za vámi.“

Její vrásčitá tvář se rozzářila pýchou. „Je právník,“ pokračovala s hrdostí. „Lítá po celé Evropě. Zrovna minulý týden byl v Bruselu.“

„No podívejte!“

Margaret se automaticky předklonila, aby jí Brigit mohla natřepat polštář.

„Je to od něho milé, že si najde čas na návštěvu své babičky,“ řekla Brigit.

„Matky,“ opravil ji Paul.

„Ano, je to můj…“

Stařenka se na okamžik skrze mlhu stáří a ochabující paměti tázavě zadívala na Paula. Toho zavalil nepříjemný pocit, jako by stál na ledě a ten měl každou chvílí prasknout.

Brigit dokončila úpravu polštáře a tleskla. To odvrátilo pozornost Margaret, která se opět usmála. Paul si vydechl.

„Když příště přijde během návštěvních hodin,“ řekla Brigit, „můžete se jít projít ven, pokud vaše fyzioterapie půjde dobře.“

Vrhla na Paula pohled, který jasně říkal, že přece nemůže být tak natvrdlý, aby to nepochopil.

„Jo, to je výborný nápad,“ řekl.

Usmál se na Brigit, jejíž nasraný výraz tvořil dokonalý kontrast k bujnému poprsí. Nevypadala vůbec špatně, to musel uznat; o pár let starší než on, hnědé vlasy ostříhané na mikádo, ucházející postava. Určitě by nevyhrála žádnou soutěž o královnu krásy, ale ve frontě u bufetu by vyvolala slušný zájem.

Měla nějaký venkovský přízvuk. Jako většina Dubliňanů se nikdy neobtěžoval tím, že by se je od sebe naučil rozlišovat. Kromě toho uměla nasadit výraz „silné farmářky“, ne mohutný ani svalnatý, ale prostě takový pevný, který naznačoval, že pokud by musela, složila by i krávu.

„Teď ale bývá venku hodně vlhko,“ řekla Margaret.

Pohlédl zpátky na Margaret, která se na něho opět radostně usmívala.

„Ano, mami.“ Pak pokračoval hlasitěji, aby měl jistotu, že ho poslouchá: „Ta fyzioterapie je hodně důležitá, abys mohla znovu chodit. Pak si vyrazíme někam do klubu.“

„Ach Garethe, ty jsi děsný,“ zašklebila se. „Dávejte si na tohoto rošťáka pozor, sestřičko.“

„To určitě budu.“

Paul se rozloučil a letmo políbil Margaret na čelo. Taky studené a vlhké. Samovolně se mu vybavilo, jak očichával šunku, aby se ujistil, že je čerstvá. Dalších pár dnů bude jíst jen sýrové tousty.

Když si venku na chodbě vytahoval z kapsy mobil, dostal zezadu do hlavy ránu stočeným časopisem. Ne tak silnou, aby ho to bolelo, ale dost tvrdou, než aby šlo jen o laškovné gesto.

„A to bylo za co?“ zeptal se.

„Hádejte, chytrolíne.“

„Klid, ti staroušci mají rádi klepy a pomluvy.“

„Vám se to lehce říká, protože je nemusíte uklidňovat, když jsou přesvědčení, že ta Číňanka, která nám tady uklízí, prodává drogy.“

„A víte jistě, že neprodává?“

„Naprosto, zeptala jsem se jí.“

„Takže,“ řekl Paul, když z mobilu zjistil přesný čas, „vychází to na tři hodiny a sedm minut, tak kdybyste mi to tady mohla podepsat…“

„Potřebuju, abyste udělal ještě jednoho.“

„Tři hodiny a sedm minut,“ zopakoval Paul a podíval se na Brigit, jako by nedoslýchala. „Plus ty dvě hodiny a padesát osm minut z pondělních návštěv to dělá šest hodin a pět minut. Takže to už máte pět minut navíc zdarma.“

V jejích očích se zračil zmatek. Paul jasně viděl, jak v ní zápasí otázka, kterou mu chtěla položit, s laskavostí, kterou po něm potřebovala. Zvítězila prosba. Její hlas trochu změkl. Pěkně požádat pro ni nebylo zjevně přirozené.

„Prosím, bude to rychlovka. Máme tady na nadstandardním pokoji jednoho staříka.“

„Moc rád bych vám pomohl,“ zalhal, „ale musím stihnout autobus.“

Což byla pravda. Ford Cortina pratety Fidelmy, který přetrval berlínskou zeď, letadla Concorde i Nelsona Mandelu, vydechl naposledy v předjížděcím pruhu na dálnici M50 před čtyřmi týdny a on neměl peníze na jeho opravu. Jenom odtažení z té dálnice ho stálo celý příjem za minulý měsíc a polovinu nouzového fondu.

„Bydlíte pořád kousek od severního okruhu?“ zeptala se ho.

„Jo.“

Chvíli přemýšlela a očividně zvažovala možnosti.

„Udělejte to pro mě a já vás pak zavezu domů. Za hodinu končím. Platí?“

Protože při čekání na zastávce by mu mrzly koule a za autobus by musel vysolit další tři eura třicet z nouzového fondu, její nabídka vyhrála.

„Dobrá,“ řekl, „ale žádné hlouposti. Moc dobře vím, co jsou zdravotní sestry zač.“

Obrátila oči v sloup. „Budu se ze všech sil krotit.“

Nabídl jí cigaretu. Nasadila další ze zdánlivě nekonečné zásoby nesouhlasných výrazů, ale pak pokynula hlavou, aby šel za ní.

Otevřela únikový východ a Paul kolem ní vyšel do ostrého listopadového vzduchu. Bylo dost zima na to, aby zalitoval, že nemá kabát, který nechal na sesterně, ale ne tak moc, aby si pro něj zašel. Překvapilo ho, když ho následovala a stoupla si vedle něho, byť jí očividně byla zima.

„Do prdele,“ sykla.

„Nepřijde vám to zvláštní, když si pomyslíte, že ještě celkem nedávno se v nemocnicích mohlo kouřit i uvnitř?“

„Jo,“ povzdechla si. „To bývaly staré zlaté časy, kdy lidi prostě jen umírali.“

Když vytáhl předposlední cigaretu, všiml si, že sestra pohledem na okamžik utkvěla na balíčku. Nabídl jí.

„To je ale poslední.“

„Tím se netrapte, mám jich doma hodně.“ To byla v podstatě pravda. Před půl rokem si koupil pětadvacet krabiček po dvaceti cigaretách za osmdesát euro a naučil se kouřit jen jednu denně. Uvažoval už, že přestane úplně, ale to by pak vyhrála ona. A to nemohl dopustit. Nicméně ušetřil tři eura třicet za jízdenku, takže i bez šestnácti centů za cigaretu pro sestru Conroyovou to stále znamenalo tři eura čtrnáct centů pro něho.

„Dík,“ řekla Brigit a nechala si od něho připálit.

Oba potáhli a zadívali se na své stíny, které dopadaly na sestřižený trávník částečně osvětlený chladným světlem z oken hospice.

„Můžu se na něco zeptat?“ řekla a on pocítil mírnou nevolnost. Věděl, co přijde.

„Proč to lidi říkají,“ řekl. „ Zaprvé jste to právě udělala a zadruhé nikdo nikdy nepřijme zápornou odpověď.“

„Fajn, nemusíte se hned nasírat. Jenom jsem udržovala konverzaci.“

Odklepla popel z cigarety do kanálu a ještě více se zachumlala. Oba opět potáhli, v tichém souhlasu, že on je kretén.

Skrze železné zábradlí Paul spatřil na chodníku přes ulici lišku, jak se objevuje a mizí ve žlutých ostrůvcích světla z lamp.

„Mám prostě tuctový obličej,“ prolomil ticho.

„Prosím?“ řekla.

„Na to jste se chtěla zeptat, ne? Jak dělám to, co dělám.“

„No ano, ale…“

„A teď,“ přerušil ji, „se chystáte říct – že v tom musí být ještě něco jiného.“

„Takže umíte taky číst myšlenky?“

Podíval se na ni. „Fajn, tak na co jste se chtěla zeptat?“

„Ale ne, Sherlocku, máte naprostou pravdu. Přesně na tohle. Nemůžete prostě mít jen ‚tuctový obličej‘ – takový má spousta lidí. Ten váš ničím nevyniká. Bez urážky.“

„Uvědomujete si, že když řeknete ‚bez urážky‘, tak to jako mávnutím kouzelného proutku nezmění urážku na neurážku?“

Samozřejmě, že měla pravdu. Na jeho obličeji se nedalo najít pranic výjimečného, právě naopak – byl naprosto obyčejný, stejně jako celý zbytek jeho osoby. Sto sedmdesát čísel na výšku, modré oči, hnědé vlasy. Podstatou byla právě ta naprostá tuctovost. Dal by se nazvat ztělesněním průměru; jeho rysy byly nejběžnější ve všech kategoriích. Nedisponoval ničím, co by ho byť jen trochu odlišovalo. Každý rys jeho obličeje představoval mistrovské dílo zarputilé neoriginality, estetickou poklonu ničím nevynikající průměrnosti. Dohromady tvořily orchestr sestavený k produkci obličejové hudební kulisy.

„Ale Margaret si myslí, že jste její vnuk.“

„Syn,“ opravil ji Paul.

„Správně,“ pokračovala Brigit. „A starý pan Donal vás má za syna svého souseda. Paní Jamesová si myslí, že jste její…“

„To nevím jistě,“ řekl Paul. „Zřejmě majordomus.“

„No abych byla upřímná, tak ta mluví se všemi jako se svými zaměstnanci. Minulý týden se mě ptala, jestli se obsah její podložní mísy vylívá tam, kam od ostatních pacientů. Ta ženská si opravdu myslí, že její hovno nesmrdí.“

Paul se usmál; vyjádřila to velmi přesně.

„Zajímá mě,“ pokračovala Brigit, „proč ze sebe děláte všechny tyhle osoby, jimiž nejste?“

Paul pokrčil rameny. „Je to snazší.“ Tak nějak. Nebyla to celá pravda, ani náhodou, nicméně pravda to byla. „Nemocnice po mně chce, abych navštěvoval staré a zmatené pacienty. Vy tady každý den vídáte lidi, kteří přijdou za svými příbuznými s demencí nebo něčím podobným, jaké to je?“

„Není to snadné,“ připustila Brigit. „Často přijdou za někým blízkým, kdo je vůbec nepoznává. Je to srdcervoucí. Takoví pacienti mají postupně méně a méně návštěv, protože je to pro všechny traumatizující.“

„Přesně tak. Takový pacient ještě chápe, že by měl vědět, kdo ten návštěvník je. Takže když tam vejdu a pozdravím…“

„Předstíráte kohokoli?“

„Ne. Jenom se ztotožním s kýmkoli, za koho mě mají.“

„Jenže vy tou osobou nejste.“

„Já vím, ale není to tak těžké. Jak se má ten a ten? Dobře. Už ho – jak se jenom jmenuje – přestal trápit houser? Ano. Po většinu času jen o něčem tlachají a jsou šťastní, že si poklábosí. Jestli chcete znát nefalšovanou pravdu, tak většina lidí toho chce hodně říct, ale jen málo slyšet.“

Vedení nemocnice s tímto postupem samozřejmě oficiálně nesouhlasilo, nicméně nad ním přivíralo oči. Smutnou pravdou bylo, že když mají tito pacienti pocit, že jednou nohou stále stojí ve svém předchozím životě, jsou šťastnější. A taky lépe ovladatelní, napadalo ho v cyničtějších okamžicích. Své služby poskytoval zdarma, tudíž byl pro nemocnice mnohem levnější než léky.

Paul si potáhl z cigarety a vychutnával si padělanou chuť. Když vyfoukl kouř, podíval se přes trávník a ulici; liška tam stále byla, z odpadkového koše u trafiky si vytáhla nedojedený sendvič a přitom je oba pozorovala. Netvářila se jako bázlivé zvíře, které se připravuje vzít do zaječích. Byla to dublinská liška. Její pohled jasně říkal: „Tohle je moje kořist. Máš něco proti tomu?“

„A jak jste se stal tímhle zaříkávačem babiček?“ zeptala se ho.

V uplynulých letech si za to, co dělal, vyslechl několik přezdívek, ale tahle byla bezpochyby nejpěknější.

„Před pár lety jedna žena, která… se o mě kdysi starala,“ nebylo nutné zacházet do podrobností, „ležela u svaté Kateřiny. Na jednom z těch odděleních, kde… prostě odkud vede jenom jedna cesta ven.“

Brigit přikývla.

„Celkem často jsem za ní chodil. Při jedné návštěvě si mě jedna žena na tom oddělení – v pokročilém stadiu Alzheimera, mimo jiné – spletla se svým bratrem. Všichni věděli, že on za ní z Ameriky nepřijede, a ona měla na srdci pár věcí…“

„Takže jste provedl svůj podfuk,“ dokončila větu.

„Žádný podfuk!“

Řekl to s podrážděním, protože sebou nejdřív trhla, ale pak zvedla ruce ve smířlivém gestu. „Omlouvám se.“

„Požádali mě o pomoc, tak jsem jim pomohl.“

„A pak se vaše sláva rozšířila po celé zemi.“

„Tak nějak.“

Ve skutečnosti to takhle skoro vůbec nebylo, v té chvíli ale neměl chuť zacházet do přílišných podrobností. Potřeboval si odkroutit svých šest hodin dobročinnosti týdně a vrchní sestra z toho oddělení zavolala pár dalším. Navštěvování pacientů byla koneckonců práce uvnitř, při níž nemusel tahat nic těžkého.

Letmo pohlédl na Brigit. Pozorovala zamračenou oblohu a v mysli procházela seznam otázek. Byla prostě ten typ „a ještě jedna otázka“.

„A proč podepisování těch stvrzenek?“ zeptala se ho. „Propustili vás na podmínku nebo máte nařízené veřejně prospěšné práce?“

„Ne,“ odvětil a skoro cukl před obranným tónem ve svém hlase. „Nikdy jsem nebyl ani zatčený.“ Tohle byla ale lež. „Jsem prostě charitativní typ.“

„A odkdy si musí charitativní týpci nechávat podepisovat stvrzenku na důkaz, že vykonali šest hodin návštěv týdně?“

Paul namísto odpovědi cvrnkl nedopalek do kanálu a ze zadní kapsy kalhot vytáhl telefon.

„Jestli chcete, abych navštívil toho pacienta, tak bychom měli pohnout.“

„Jo, dobrá,“ řekla Brigit. Svůj nedopalek hodila na zem a rozšlápla podrážkou a zároveň si vlasy odhrnula za ucho, zjevně v rozpacích z toho, že překročila hranici.

Paul se naposledy podíval na druhou stranu ulice. Liška nyní očichávala sendvič vytažený z koše. Nakonec ho nesežrala, ale vyčurala se na něj. Velmi přesvědčivé.

KAPITOLA 2

„Posloucháte mě?“

„Samozřejmě, že vás poslouchám.“

Neposlouchal ji.

Paul ji sice poslouchal, když mu začala vysvětlovat, co přesně po něm chce, pak ale začal přemýšlet o dezinfekci. Proč je v nemocnicích tak silně cítit? Hrozně to v nich páchne. Na nemocničních chodbách potkal tolik lidí s uplakanýma očima, až mu přišlo, že u většiny z nich za to nemůže dědeček, který právě natáhl bačkory, ale právě pronikavý zápach těch dezinfekčních sraček.

Brigit se zastavila u dveří nadstandardního pokoje, tak prudce, až její umělohmotné podrážky na dlážděné podlaze slabě zavrzaly.

„Takže, tady ta stařenka leží?“ ukázal Paul na dveře.

„Stařík!“ řekla. „Je to muž.“

„Vždyť já vím. Jenom jsem se přeřekl.“

„No jasně.“

„Ale já opravdu…“

„Nechte toho,“ přerušila ho. „Takže stručné zopakování pro ty, kteří mě vůbec neposlouchali: tento starý pán přijel před třemi týdny, ale zatím neměl ani jednu návštěvu.“

„A koho očekává? Někoho z rodiny? Přátele?“

„Nemám tušení, ale ptá se minimálně třikrát denně.“

„Fajn,“ řekl. „A ještě mi připomeňte jeho jméno.“

Obrátila oči v sloup. „Martin Brown. Po většinu času je pod silnými sedativy, a když není, tak nepatří zrovna k nejmilejším lidem na světě. Včera se kvůli němu jedna začínající sestřička dokonce rozbrečela.“

„Nádhera,“ řekl. „To bude zábava.“

Brigit ho jemně chytila za paži a ztišila hlas.

„Podívejte, je fakt osina v zadku, o tom žádná, ale už tady nebude dlouho. Je skrznaskrz prolezlý rakovinou. Údajně celé tři roky ignoroval veškeré rady lékařů i možnosti léčby a teď přiletěl umřít domů z Ameriky. Je úplně sám a snaží se vyrovnat s nevyhnutelným koncem. Takže… však víte.“

Paul se zhluboka nadechl, až v hrdle ucítil chuť dezinfekce, a vzdychl. „Fajn, tak jdeme na to.“

Brigit zaklepala na dveře a rychle je otevřela. Z pokoje se ozývalo dýchání přes masku a vzápětí hluboký chrapot.

„Do prdele.“ Zalapání po dechu. „Tomu říkáte zaklepání? Co kdybych byl…“

„Tvářila bych se, že to nevidím. Učili nás to ve škole.“

„Zasraná pí…“ Další přerývané zalapání po dechu.

„Ale no tak, pane Browne,“ řekla. „Neplýtvejte dechem na to, abyste dokázal, že kavalíři už vymřeli. Máte návštěvu.“

Paul pomalu vešel do pokoje. Byl přesně takový, jak si představoval moderní nemocniční pokoj – čistý, uspořádaný, neosobní. Pod stropem naproti posteli visela televize, na níž běžel bez zvuku nějaký sitcom, který se nikomu nelíbil. Jediný pokus o výzdobu představoval obrázek Panny Marie na zdi naproti dveřím – měla našpulené rty a mírně nakloněnou hlavu, jako by naslouchala s nepředstíraným hlubokým zájmem. Ježíš možná zemřel za naše hříchy, ale jeho matka byla ochotná vyslechnout si naše omluvy.

Paul nemusel být doktor, aby i přes tlumené osvětlení poznal, že ten křehký člověk sedící v posteli nepobude na tomto světě už moc dlouho. Vypadal jako velký chlap, z něhož vypustili vzduch. Svaly na něm ochable visely. Budil dojem, že jeho kostra na sobě má o několik čísel větší oblek z kůže. Z těla vedlo několik hadiček a kabelů do přístrojů za postelí, ke zmírnění bolesti, nebo prodloužení utrpení. Věk toho muže se dal jen stěží odhadnout. Dosáhl stadia, v němž se čas neměří pomocí narozenin, ale dnů, možná jen hodin, až do úplného konce. Vyzáblou rukou si na ústech držel kyslíkovou masku. Probodl Paula zlostným pohledem a mělce se nadýchl. K vyhnání pachu smrti z tohoto pokoje by nestačila veškerá dezinfekce na světě.

Brigit vzala podnos s netknutým jídlem ze skládacího stolku u postele.

„Vypadněte,“ pronesl Brown drsným šepotem.

Paul se užuž chystal otočit na podpatku, když si uvědomil, že to nepatřilo jemu.

Brigit přejela pohledem z jednoho na druhého. „Fajn, nechám vás o samotě, pánové. Určitě si toho máte hodně co říct.“ Složila stolek, zastrčila ho vedle postele, pak vzala podnos s jídlem a cestou ke dveřím věnovala Paulovi pohled, který jasně říkal „užijte si to“.

Paul ji sledoval, až za sebou zavřela dveře. Čekání na autobus v dešti a zimě mu najednou nepřipadalo tak špatné. Z toho chlápka měl husí kůži po celém těle. V posledních letech viděl spoustu lidí, kteří to měli za pár, nikdy z nich ale neměl takový pocit. Tohle bylo jiné. Nevěděl sice v čem, ale cítil to.

Dlouhou chvíli na sebe zírali. Paul dával Brownovi čas, aby se za oba mohl rozhodnout, kdo Paul je. Nebyl si jistý, jestli ten stařík vůbec promluví. Že by už zemřel? Mohl člověk zemřít, aniž by se pohnul, s otevřenýma očima zírajícíma ze zamračené posmrtné masky? Mohlo to být tak jednoduché? Šlo prostě jen potichu přepnout spínač na VYPNUTO?

Brown zalapal po dechu a znovu si přiložil k ústům kyslíkovou masku. Ještě nezemřel.

Paul prolomil mlčení jako první. „Tak jak se cí…“

„Věděl jsem, že přijdeš,“ přerušil ho stařec. Znělo to prostě a definitivně, jako by Paul byl nevyhnutelný daňový výměr ve schránce.

„Chtěl jsem jen vědět, jak se vám vede.“

„Fakt kurva skvělý.“ Volnou rukou mávl k židli vedle postele. Přes to sípání a mručení bylo obtížné rozeznat Brownův přízvuk, ale určitě tam někde byla stopa chudinské části Dublinu, smíchaná s huhňáním typickým pro člověka, který strávil nějaký čas na druhé straně Atlantiku.

Paul obešel postel a posadil se. Nepokoušel se Browna dotknout; rozhodně na něho nepůsobil jako někdo, kdo se rád drží za ruku.

„Jak vám tady vaří?“ zkusil to Paul.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2