The Mermaid

Copyright © Tina Raffaele, 2018

Translation © Tereza Suchá, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-562-2

Věnováno Coře – na souši i na moři

První část

RYBÁŘ A MOŘSKÁ PANNA

První kapitola

Kdysi dávno žil na studeném, skalnatém pobřeží jeden rybář. Žil sám, protože se mu nikdy nepodařilo přesvědčit nějakou ženu, aby s ním sdílela jeho bezútěšný domov. Moře miloval nade vše, a i proto se nikdy neoženil. Ženy totiž vidí mužům do duše víc, než by si oni sami přáli.

Ačkoli miloval studené kapky dopadající na jeho tvář a mraky převalující se na horizontu, stále toužil potkat někoho, komu by daroval své srdce. Jednoho večera, na konci velmi dlouhého dne, vytáhl z vody síť a našel v ní ženu – tedy vypadala jako žena. Měla černé vlasy a oči šedé jako nebe před bouří. Místo nohou ale měla lesklý rybí ocas.

Bylo mu líto, že uvízla v jeho síti, a také se jí za to omluvil, ale ta bouře v jejích očích zcela ovládla jeho srdce. Jeho hlas ji natolik uklidnil, že sebou přestala mrskat a házet, i když mu nerozuměla ani slovo. Rybář ji vytáhl ze sítě a ona rychle zajela zpět pod hladinu, jako se divoká stvoření vrací do svých divokých domovů. Rybář pozoroval, jak mu mizí z dohledu.

Stihla mu ale nahlédnout do duše, tak jak to umí jen ženy, a zahlédla jeho osamělost, na kterou od té chvíle nedokázala přestat myslet. Začala ho litovat, protože pocit osamění ji svazoval mnohem pevněji než jeho síť.

Plavala od jeho lodi, jak nejrychleji dovedla, ale stále cítila, že jeho samota se mezi nimi napíná jako pevné lano. Nechtěla, aby ji jeho pocity svazovaly, aby ji táhly zpět k němu. Její ocas ve vodě stříbrně zazářil a ona upřela svůj pohled před sebe, už se neohlédla.

Neohlédla se, ale cítila, že ji sleduje, a zapamatovala si tvar jeho lodi, nedaleký skalnatý obrys pobřeží i vrásky kolem jeho očí, které byly tmavé jako nejhlubší moře pod noční oblohou. Vše zůstalo vryto v její paměti, a proto se vracela a zpovzdálí ho sledovala.

Její jméno v jejím rodném jazyce znamenalo Ta, která rozvíří hladinu moře. Jen co se narodila, byla k neudržení. Spěchala mnohem víc než všech šest jejích starších sester a bratrů. Ošetřovatelka, která pomáhala její matce při porodu, ještě ani nestačila přestřihnout pupeční šňůru a ona už chtěla začít plavat.

Rodiče i sourozenci ji většinu jejího dětství neustále někde hledali, protože nikdy nebyla tam, kde se zrovna měla nacházet. Mnohokrát ji varovali před nebezpečím, které se skrývá u hladiny, před muži, kteří tam rozprostírají své sítě, a před jejich krutostí vůči obyvatelům moře.

Kéž by jí nic z toho neříkali, neboť to v ní zažehlo touhu zjistit víc a ta ji hnala stále dál od bezpečných vod.

Její domov byl hluboko v oceánu, daleko od země, která se tyčila nad vodní hladinou. Obývali tato místa, neboť se báli lidí a jejich háků, sítí a lodí pohupujících se na hladině, jako by je nadnášelo nějaké kouzlo. Ti, kteří tyto příběhy vyprávěli, se zmiňovali o stříbrných ploutvích zachycených nemilosrdným kusem kovu a vytažených na paluby lodí do ruda zbarvených krví, která stékala zpět do vln oceánu a vábila mořské tvory živící se mršinami.

Jednou za čas se přihnala bouře, rozbila loď na kousky a strhla muže do vody, která je táhla níž a níž a níž, až na samé dno – tito patřili mezi šťastnější. Ty ostatní roztrhali a sežrali potulní lovci se stříbrnošedými těly a sněhově bílými zuby.

Kdykoli se nějaká loď potopila, vydala se mořská panna k vraku, aby ho prozkoumala a posbírala zvláštní předměty, které patřily lidem, a pak se snažila přijít na to, k čemu se nejspíš používaly. Vždy ji ale brzy objevil některý z jejích bratrů nebo rodiče a patřičně jí vyhubovali za její bláhovost. I když ji za ruku táhli k domovu, ona se stále toužebně ohlížela přes rameno.

Jednoho dne plavala kousek pod hladinou – její rodina by určitě řekla, že to bylo až příliš blízko hladině – a zahlédla obrovskou loď, jakou do té doby nikdy nespatřila. Na přídi lodi bylo něco velice zvláštního.

Vypadalo to jako ona, jako mořská panna, bylo to ale nehybné a připevněné k lodi.

Dlouho plavala vedle lodi a snažila se zjistit, jak se námořníkům podařilo připevnit mořskou pannu k jejich plavidlu. Nebylo to snadné, neboť se musela držet v bezpečné vzdálenosti, aby ji námořníci nezahlédli. Pokaždé na chvíli vykoukla na hladinu, aby si mohla alespoň rychle prohlédnout tu druhou mořskou pannu, hned ale musela zpět dolů, aby se neprozradila.

Foukal příznivý vítr, všechny plachty byly napnuté a loď uháněla po hladině. Mořská panna se brzy unavila. Chtěla ale všechno vidět a poznat, a proto plavala stále dál za lodí, i když už neměla síly držet s ní krok. Ocas už sotva táhla, plavala stále pomaleji, a loď se víc a víc vzdalovala, až zmizela za obzorem.

Mořská panna najednou osaměla daleko od domova a zjistila, že nezná cestu zpět.

Každý by očekával, že bude smutná, nebo vyděšená, že ji zkrátka toto zjištění vyvede z rovnováhy. Bylo jí sice líto, že už možná nikdy neuvidí svou rodinu, ale nebyla zdaleka tak nešťastná, jak by nejspíš měla být.

Místo toho se najednou cítila volná, mohla svobodně jít, kam se jí zachtělo, a dělat, cokoli si bude přát. Musí samo sebou očekávat, že si ponese i následky (nebyla natolik bláhová, aby si myslela, že se jim vyhne), je to ale její svobodná volba a její následky, ne něco, co by jí někdo cizí nalinkoval.

Svoboda byla mnohem nakažlivější než pocit bezpečí.

Chtěla na vlastní oči vidět a poznat mnohem víc, než co dosud viděla na dně oceánu. Rozhodla se proto plavat za lodí, protože loď pluje k pevnině a mořská panna ji ještě nikdy nespatřila.

Přeplula proto oceán a dostala se až k pevnině. Mořská panna trávila celé dny pozorováním lidí na pobřeží i rybářů, kteří vyráželi na moře na svých člunech. Velmi pečlivě se vyhýbala všem hákům, šňůrám, klecím i sítím, neboť milovala čerstvě nabytou svobodu a nechtěla být znovu k někomu připoutána proti své vůli.

Tak plynul čas, až přišel den, kdy se snažila osvobodit rybu chycenou na háček. Mrskala sebou a bránila se, a i když se jí snažila pomoct, ryba byla příliš vyděšená, než aby to pochopila. Mořská panna si nevšimla sítě, která se na ni shora snesla a uvěznila ji.

I ona najednou zpanikařila jako ryba, které se ještě před chvílí snažila pomoct. Tloukla ocasem, tahala za síť ze všech sil, a jak sebou mrskala, zamotávala se do provazů stále pevněji, až byla nakonec vzteklá a uplakaná vytažena na hladinu.

Jeho oči byly tmavé a plné překvapení, když spatřily, co uvízlo v jeho síti. V očích se mu zračil úžas, zájem a také trocha smutku, kterou téměř přehlédla. Zvedl ruku s nožem a ona si byla jistá, že ji chce rozřezat, ale on jen pronesl pár slov, kterým nerozuměla, a pak přeřezal všechny provazy, které ji svazovaly.

Plavala pryč a přemýšlela o muži, který ji pustil na svobodu.

Tu noc pozoroval rybář moře ze své chalupy usazené na skále nad malou zátokou, ve které na noc uvazoval svou loď. Bylo chladno, protože se už blížila zima a také proto, že v severním Atlantiku nikdy není opravdu teplo. Zastrčil ruce do kapes kabátu, zíral na bouřící vlny a snažil se ji zahlédnout ve světle měsíce. I když se otočil za každým tichým šplouchnutím, neobjevil to, po čem jeho srdce toužilo nejvíc – záblesk její ploutve ozářený měsíčním světlem.

Nejspíš byl blázen, že ji nechal jít. Nikdo by mu tu historku stejně nevěřil, kdyby se jim svěřil, a on ze sebe rozhodně nehodlá udělat ve vesnické hospodě hlupáka. V jeho věku se už nepotřeboval vychloubat jako nějaký mladík, ale nebyl až tak starý, aby si nepřál vidět záblesk zvědavosti v jejich očích, kdyby si domů přivedl mořskou pannu.

Nikdy by to nemohl udělat. Tím si byl naprosto jistý. Nikdy by si nedokázal přivlastnit to divoké stvoření, které na něj upíralo svůj planoucí pohled, a přinutit ji s ním žít, být jeho zajatcem a profitovat z jejího utrpení.

Vypadala jinak, než jak si ji představoval od doby, kdy jako malý chlapec poslouchal příběhy o mořských pannách. V těch vyprávěních měly mořské panny bledou pokožku, obnažené poprsí a dlouhé, vlající vlasy. Vypadaly docela jako ženy, jen místo nohou měly ocasní ploutev.

To, co se zachytilo do jeho sítí, se člověku tolik nepodobalo. Byla to bytost pokrytá stříbrnými šupinami, mezi prsty měla plovací blánu a zuby měla mnohem ostřejší než lidé. Jen oči měla ženské a ty nahlédly do jeho srdce, jak to umí jen oči ženy, a uviděly tam velkou samotu.

V tu chvíli měl pocit, jako by jeho srdce vyklouzlo z jeho těla. Kdyby chtěla, mohla ho popadnout svými dlouhými šupinatými prsty a odnést si ho s sebou.

Rychle se vzpamatoval a pustil ji na svobodu, protože věděl, že je to tak správné a že mořskou pannu určitě jeho srdce nezajímá.

I přesto stále s nadějí hleděl na vodní hladinu, neboť největším přáním každého rybáře je spatřit mořskou pannu, dotknout se něčeho kouzelného a doufat, že část toho kouzla mu zůstane už napořád.

Nepřestával pozorovat moře, ale nikde ji nezahlédl.

Až když měsíc zapadl, přestal rybář snít a odešel se do chalupy uložit ke spánku. Věděl, že už ji nikdy neuvidí, ale protože dokázal uvažovat prakticky, byl rád, že ji spatřil alespoň jednou. Většina rybářů neměla tolik štěstí. Dotknul se kouzla a neměl by chtít víc.

On ji nezahlédl, ale ona ho celou dobu sledovala ukrytá pod vodní hladinou poblíž jeho chalupy. Věděla, že ji hledá. Nedokázala říct, jak to ví. Snad to bylo tím, že v jeho očích zahlédla smutek, když ji pouštěl na svobodu. Jeho osamělost se jí vryla do srdce a bolest, kterou způsobovala, ji teď pálila na prsou.

Mořská panna slyšela různé příběhy vyprávěné šeptem na utajených místech o mořských pannách, které opustily hlubiny a rozhodly se žít na souši.

V těchto zapovězených příbězích stačilo, aby se mořská panna jednou dotkla země, a z její ploutve se staly nohy a ona mohla chodit. Jakmile se znovu dotkla vody nebo moře, místo nohou se opět objevila ploutev.

Mořská panna nikdy dřív netoužila chodit po souši, ale najednou se přistihla, že si to přeje celým svým srdcem. Neustále myslela na všechno, co jí zůstává skryto za pobřežím. Lidé a předměty, které ani nedokázala pojmenovat, ale chtěla zjistit, co jsou zač, aby si je mohla jednou pro vždy uložit do své paměti.

I když svítil měsíc, noc byla temná a za skalami se táhl úzký pruh písčité pláže, malá zátoka, kde rybář na noc přivazoval svou loď.

Mořskou pannu napadlo, že by tam mohla doplavat a dotknout se suchého pobřeží, aby zjistila, zda vyprávění nelhala. Srdce jí bušilo nedočkavostí. Jak úžasné a dokonalé by to bylo a jakou svobodu by jí to dalo, kdyby mohla přecházet mezi mořem a pevninou. Samozřejmě ne tak jako člověk, lidé plavali velmi podivným způsobem, vypadali jako potápějící se stvoření, která kolem sebe cákala rukama i nohama.

Ne, ona by ve vodě byla i nadále mrštná jako ryba, ale na zemi by se pohybovala elegantně jako lidé. Celý svět by se jí otevřel. Celý svět se všemi svými zázraky a ona by viděla úplně vše na vlastní oči.

Doplavala do zátoky, a když vynořila hlavu nad hladinu, uviděla po obou stranách vysoké rozeklané skály a loď, bezpečně usazenou uprostřed. Vedle lodi bylo malé dřevěné molo a krátká pláž, od které vedly schody k rybářově chalupě.

Celá chalupa se ponořila do tmy a mořská panna si byla jistá, že rybář už uvnitř klidně spí a nehrozí, že by vyhlédl z okna a spatřil ji dole na pláži. A i kdyby vyhlédl, uvažovala, uviděl by pouze pohybující se stíny, neboť měsíční svit do zátoky nepronikl.

Mořská panna plavala ke břehu, až ucítila, jak jí ploutev dře o mokrý písek, a už nemohla mrskat ocasem nahoru a dolů, neboť zde voda byla příliš mělká. Natáhla se k pásu suché země, kam už šplouchající vlny nedosáhly, a pak se zarazila.

Co když se to nepodaří? Co když ty příběhy, které slyšela šeptem vyprávět, nebyly pravdivé? Co když celým svým srdcem vždy toužila po pevné zemi a po muži s tmavýma osamělýma očima, ale přitom jí nebylo dáno, aby to kdy ve svém životě získala?

Někoho by vidina možného neúspěchu odradila a přinutila vrátit se do starých kolejí. Ne však mořskou pannu. Byla rozhodnutá zjistit pravdu, a proto jí nezbývalo, než se natáhnout a dotknout se pobřeží.

Zabořila prsty do suchého písku a vychutnávala si ten úžasný pocit, jak jí jednotlivá zrnka protékala mezi prsty, volná a neslepená vodou. Poprvé se dotkla něčeho nového a tak ji to nadchlo, že se hlasitě rozesmála.

Náhle jí ale vnitřnostmi projelo příšerné škubnutí a ostrou bolest pocítila i v ploutvi. Snažila se vykřiknout, ale nedokázala vydat ani hlásku. Bylo to strašné, opravdu strašné, nebylo na tom nic zázračného. Cítila pouze bolest a potom chlad, takový chlad, jaký ještě v životě nepocítila. Vlny jí omývaly holé nohy a ona vnímala chladivou mořskou vodu. Nikdy předtím si neuvědomovala, jak je voda v oceánu studená. Jako by se jí chlad dostával do krve a do morku kostí a zmrazil jí svaly, kosti i jemnou kůži, která ji teď pokrývala místo šupin.

Jak můžou lidé přežít v takové zimě? Pomyslela si. Cítila se najednou tak křehká, že by se snad rozpadla na tisíc kousků, kdyby se jí někdo dotkl byť jen konečkem prstu. Písek, který jí ještě před chvílí připadal úžasný, ji teď odíral, kdykoli se ho dotkla, a ramena se jí roztřásla zimou.

Zuby jí drkotaly a ona se jich dotkla rukou obalenou pískem, neboť byly najednou jiné, rovnější. Byly rovnější, nebyly zašpičatělé jako dřív a podobaly se těm lidským.

Už neměla ani šupiny ani ostré zuby, ale na oplátku získala to podivné cosi, tyto nohy, které nebyly tak lehké a volné jako její ploutev. Byly spíš jako těžké závaží, které ji táhlo dolů k zemi.

Opravdu si myslela, že bude úžasné být člověkem? Opravdu si myslela, že se jí otevře celý svět? Kdepak, svět se jí neotevřel. Její nohy byly jako síť, do které se zachytila a která jí nedovolila volně plavat.

Už už to chtěla vzdát, ponořit se zpět do vody, aby jí tělo opět pokryly šupiny, a ona mohla plavat zpět do nejhlubšího oceánu, kde na ni čeká její rodina.

Potom ale prudce zavrtěla hlavou, ačkoli se celá třásla zimou a strachem. Nevrátí se zahanbeně zpět, aby všichni mohli pokyvovat hlavami a vyčítat jí, že vůbec neměla svůj domov opouštět.

Chtěla zjistit, jaké to je být člověkem. Lidé používají nohy k chůzi. I ona se tedy musí postavit.

Ale jak? Jako by své tělo vůbec neovládala. Nevěděla, jak jsou jednotlivé části propojené, jak pohybovat těmi prapodivnými končetinami, aby se dostala, kam chtěla.

Nejprve se musí vzdálit od oceánu. Její lidská schránka se sem nehodí. Mořská panna zabořila paže do písku a vytáhla zbytek svého těla ven z vody. Pomalu, velmi pomalu a se zaťatými zuby sunula tělo po písku.

Jakmile se dostala z vody, zjistila, že noční vzduch je skoro stejně studený jako voda. Vítr foukal do zátoky a vytvářel víry kolem jejího těla. Voda na její pokožce začala namrzat a po celém těle jí naskočila husí kůže.

Tak proto se lidé balí do kůží z jiných živočichů, pomyslela si. Vídala je zachumlané do kožešin, v botách z tulení kůže a považovala je kvůli tomu za barbary. Teď si ale uvědomila, že oni tyto pokrývky potřebují, jinak by mohli i umřít. Ona sama se obávala, že umrzne.

Byla jí zima. Byla jí neskutečná zima.

Natáhla se, aby viděla na rybářovu chalupu. Tam uvnitř je jistě tepleji. Určitě by ji přikryl kožešinou, osušil by ji a jí by opět bylo teplo, teplo, teplo. Určitě by se na ni pak usmál, protože k němu přišla z moře, aby se už nikdy necítil opuštěný.

Rybář. Musí se k němu dostat. Bez chůze to ale nepůjde. Aby mohla chodit, musí se postavit a nesmí se nechat odradit tím, že neví, jak na to.

Její nohy se dají uprostřed ohnout. Cítí to. Cítí to místo, kde se její nohy rozdělují na dvě spojené části, stejně jako paže.

Vzepřela se na rukou a pomalu ohýbala nohy, až se koleny dotkla písku. Zhluboka oddechovala v mrazivém vzduchu, neboť všechno bylo o tolik složitější, než předpokládala. Jak jen lidé dokážou na těch tuhých ploutvích na konci nohou stát a chodit?

Mořská panna zkusmo zakroužila chodidlem, aby vyzkoušela kotník, potom zahýbala prsty na nohách a pomalu a opatrně se jí nakonec podařilo (velmi vratce) postavit. Nebyla si ale vůbec jistá co dál.

Vídala lidi, jak chodí po palubě lodi, a věděla, že se nohy střídavě odlepují od země. Zdálo se jí to naprosto nemožné, jak tu tak stála a celá se třásla obavami, že se každou chvíli může ocitnout tváří v písku.

Rybář byl ale až nahoře nad schody. Musí se tam jednoduše vyškrábat.

Mořská panna zvedla jednu nohu a celá zkoprněla úžasem, že něco takového dokáže. Zírala dolů na svá chodidla, jedno zasypané v písku a druhé zvednuté do vzduchu, a znovu se hlasitě rozesmála.

Hned nato ztratila rovnováhu a dopadla na předloktí a kolena a musela začít zase od začátku.

S obtížemi se postavila. Jakmile se jí to podařilo, velmi opatrně posunula jednu nohu vpřed – pomalu, jeden krok za druhým, škrábala se přes písečnou pláž. Paže měla neustále pevně přimknuté k tělu. Byly tak tenké a křehké, naprosto neschopné ochránit ji před mrazivým vzduchem, který se jí zarýval do kůže a pronikal až do morku kostí.

Jakmile se dostala ke schodům, vzhlédla a s hrůzou si uvědomila, že tam nahoru se nedokáže vyškrábat. Schody byly vysoké, vyrobené ze dřeva a přidržovat se mohla jen rozeklané skály.

Na mořskou pannu dolehla únava a dělala by raději cokoli jiného, než aby se musela drápat nahoru po schodech. Přesto se jí podařilo po nich vyšplhat, i když si zpětně nedokázala vybavit, jak to dokázala. Věděla jen, že jí to trvalo neskutečně dlouho.

Když konečně stanula na posledním schodu, měsíc už téměř celý zmizel za mořskou hladinou na obzoru. Ruce i nohy měla rozedřené do krve a plné třísek, jak padala na dřevěných schodech, a zuby drkotala tak silně, až měla strach, že si je všechny poláme.

Mořská panna dovrávorala ke dveřím chalupy a natáhla ruku ke klice, neboť viděla, že to tak rybář dělal, když ho z vody pozorovala.

Dveře se otevřely a ona se zachytila rámu. V chalupě byla spousta věcí, které neznala – věcí, jejichž názvy jí rybář určitě prozradí. Byla tu konvice, hrnec, mouka ve sklenici, čaj v dřevěné krabici a také stůl a židle (brzy bude potřebovat dvě židle, jednu pro každého).

Na konci místnosti plné podivných věcí byl další průchod, tentokrát bez dveří. Zaslechla zvuk, o kterém věděla, že ho lidé vydávají, když oddechují ve spánku, a proto poznala, že tam někde musí být rybář.

Průchod se zdál být velmi daleko od místa, kde stála, a věděla, že hrubě opracovaná prkna na podlaze by ji mohla poranit, kdyby se snažila sunout, jak to dělala v písku. Pochopila to, když se škrábala do schodů a několik nepředvídaných třísek se jí zarylo do její nové, jemné kůže.

Trvalo celou věčnost, než se dostala na druhou stranu místnosti. Uviděla ho, jak spí v posteli s pokrývkou vytaženou až po bradu. Ležel na boku a nebylo z něj vidět víc než zavřené oči a černé chomáče vlasů.

V této místnosti bylo mnohem tepleji než v ostatních, vzduch byl ohřátý jeho dechem a ona toužila být tam, odkud sálalo teplo. Poklekla vedle jeho postele, zabořila mu prsty do vlasů a pozorovala, jak pomalu otevřel své tmavé oči. Viděla, že ji okamžitě poznal, a nikdy ji ani nenapadlo přemýšlet, jak mohl vědět, že je ta samá mořská panna, kterou ulovil do sítí.

Později se jí přiznal, že ji prozradily její oči. Byly stejné, i když ona vypadala jinak. Když se jí do nich podíval poprvé, věděl, že se k němu vrátí.

Odhrnul přikrývku a ona zjistila, že pod ní leží jeho lidské tělo bez jakýchkoli svršků, které lidé většinou nosili. Přitiskla se k němu a jeho teplo ji celou pohltilo a jeho láska naplnila její srdce a ona už nechtěla odejít.

Naučil ji mluvit lidskou řečí a řekl, že se jmenuje Jack. Její jméno se nedalo převést do lidského jazyka, proto ji oslovoval spoustou různých jmen, až jednoho dne vyslovil jméno, které se jí zalíbilo, a od toho dne se jmenovala Amelia.

Amelia Jacka milovala, nebyla ale schopná navždy opustit moře, a proto se v noci učila přeměňovat z mořské panny na ženu, až to dokázala provést bez potíží a bez bolesti, která ji tenkrát poprvé tak citelně zasáhla.

Zůstala s ním a milovala ho a celá léta žila na souši jako žena a v moři jako mořská panna. V noci, když poblíž nebyli žádní rybáři a její manžel spal klidně v posteli, chodila na skály, kde odložila své lidské šaty, ponořila se do tmavých vod a zůstala tam, dokud jí její srdce nepřipomnělo oči muže, kterého milovala, a ona se pak k němu vrátila.

Milovala ho skoro stejně, jako milovala moře, a proto se k sobě tak hodili, protože on miloval moře skoro stejně, jako miloval ji. Nikdy by si nepomyslel, že ho nějaká bytost dokáže přitahovat více než oceán, ale v jejích očích se zračily pěnící vlny a její kůže chutnala jako slaná voda. Měla ještě něco navíc, co mu moře nikdy nemohlo dát. Oceán by ho nikdy nedokázal milovat, ale Amelia ano.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

První část

První kapitola

Druhá část

Třetí část