Přeložila:

EVA BROŽOVÁ

Mandy Baggot: Láska na Korfu

Vydání první

Copyright © Mandy Baggot 2018

First published in 2018 by Ebury Press. Ebury Press is part of the Penguin

Random House group of companies.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2289. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Single for the Summer, vydaného

nakladatelstvím Ebury Press, Londýn v roce 2018

Český překlad © 2019 Eva Brožová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2019 Martina Černá

Přebal a vazba © 2019 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1164-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1165-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Mandy Baggot

Láska na Korfu

Pro Jenny, díky za tvoji bezmeznou podporu.

Tahle kniha by bez tebe nevznikla. Pusu.

Jedna

Italská restaurace U Gianniho, Londýn

Na stole byly květiny, ale ne ty povadlé se slevou, o kterých si kluci myslí, že budou stačit, když zapomněli na výročí. Tyhle byly zářivě růžové, v barvě žvýkaček Hubba Bubba, a navíc pivoňky, které Tess zbožňovala.

Také tu byly svíčky, které vydávaly lehkou vůni jemného písku a vanilky, a láhev šampaňského ve stříbrném kbelíku. Tess zatajila dech, když si všimla slavnostně prostřeného stolu a italských kytar, které v pozadí tiše vybrnkávaly povědomou melodii. Musí se vzchopit, uklidnit svoje bušící srdce. Jednou rukou – jejíž třas se snažila ovládnout – si přejela po kalhotách od Stelly McCartneyové, zavřela oči, zhluboka se nadechla a lehce zaklonila hlavu, až se jí vlnité blond vlasy v délce po ramena dotkly lopatek. Chodili spolu teprve pět týdnů a dva dny. Tony se prostě jen snaží. Že by slavil narozeniny? Měla by po pěti týdnech a dvou dnech vědět, kdy se narodil? Viděli se patnáctkrát. Několik večeří, návštěva nejnovějšího filmového trháku, oběd při výletní plavbě po Temži. Nic. Víc.

Vzhlédla od stolu a zachytila pohled majitele restaurace Gianniho. S úsměvem leštil sklenky na šampaňské a pak… na ni mrknul. Začal se v ní šířit strach jako požár zuřící v buši.

„Bejby!“

Tony přicházel od toalet a otíral si ruce o sebe. Tess polkla. Jako vždycky měl na sobě třídílný oblek z M&S, který nosil do práce, tmavě šedé kalhoty, vestu zapnutou na všechny knoflíčky, sako, které mu bylo trochu velké. Odstín pokožky naznačující Saint-Tropez – ten samoopalovací krém, ne oblast ve Francii –, husté, tmavé vlasy a úsměv, který ji upoutal na Tinderu. Při poslední pracovní večeři, kam ji doprovodil, vypadal úžasně. Všichni to říkali. Jenže Tess si nebyla jistá, jestli je to úplně dobře, když měl jejich vztah zůstat nezávazný. Usmála se. „Ahoj.“

Tony ji objal, přitáhl si ji k sobě a Tess se nadechla vůně, která jí už byla za těch pět týdnů a dva dny skoro důvěrně známá: leštěnka na auto Turtle Wax a žvýkačka Spearmint Extra.

Tony byl fajn. Tony byl opravdu moc a moc fajn. Nekrkal před ní, nepředstíral, že umí vařit, a nikdy u ní v bytě nenechal žádnou součást svého oblečení nebo osobní věc. Přišel tehdy, kdy řekl, že přijde. Neprudil, když musela zůstat déle v práci. A teď kytky! Šampaňské! Svíčky! Ale není se čeho bát, ne? Vždyť jsou spolu jenom pět týdnů a dva dny.

Odtáhla se od něj a položila ruku na opěradlo nejbližší židle, aby se opřela. „To je nádhera!“ Kývla na vázu s květinami a šampaňské. „Jenže… mám na oběd jen hodinu, Tony. V půl třetí čekám klienta.“

Tony se dotkl ukazovákem nosu a mrknul na ni. „Neboj se, bejby, všechno jsem zařídil. Tohle je zvláštní příležitost.“

Přidržel jí židli. Tess ucítila na zádech mravenčení, jako by jí tucet malých ježků tančilo kolem páteře macarenu. Zvláštní příležitost. Moc, moc doufala, že má Tony narozeniny.

„Sedni si, Tesso, nebo budeme muset vynechat předkrm. A to by tě určitě mrzelo.“

Tesso. Jo, tohle ji na něm štvalo. Možná neprděl a nekrkal, ale říkal jí Tesso, což nesnášela, a měla mu to během aspoň jedné z těch patnácti schůzek říct. Vždyť se tak nejmenuje. Je Tess. Jenom Tess.

Posadila se, okamžitě vytáhla z kabelky iPhone a položila ho na stůl. Rychle stiskla domovské tlačítko, ale žádná známka, že by jí volali z práce, jen její fotka s nejlepší kamarádkou Sonjou jako tapeta. Obě se zpoza obrovských, chlupatých růžových slunečních brýlí pitvoří do objektivu, nadopované panáky vodky a nočním kebabem, ze kterého se léčily ještě několik následujících týdnů. Na tenhle víkend v Brightonu Tess nikdy nezapomene. S tím prodavačem ve fastfoodu se dokonce sešla. S klukem, s nímž zažila nekomplikovaný sex na jednu noc a následující den si spolu zašli na rybu s hranolky k obědu.

Čekala, až se Tony posadí, a pak si už nemohla pomoct. „Tony, ty máš narozeniny?“

„Cože, bejby?“

Bejby bylo další oslovení, které jí lezlo na nervy. Copak je malé dítě?

„No, ty kytky a šampaňský…“ Polkla. „Ta zvláštní příležitost.“

Tony se natáhl přes stůl, vzal ji za ruku a přejel jí palcem po dlani. „Hned se to dozvíš.“

Opět si připadala jako hořící buš. Brzy bude žhavější než Idris Elba. Tenhle spalující pekelný požár už skoro dosahoval intenzity, kdy na něj bude muset svrhnout vodu flotila letadel.

„Takže… ty nemáš narozky?“ zeptala se a pohybem, který, jak doufala, vyvolá náležitou reakci, k němu trochu přistrčila sklenici na šampaňské. Potřebovala se posílit. A pak potřebovala únikový plán.

„Ne,“ odpověděl Tony. „Jsem Střelec, bejby. Lučištník.“ Předvedl, jak natahuje tětivu na luku a vypouští šíp k renesančním malbám na stropě.

Improvizovaná pantomima. Tohle taky hodně dělal. A praskal si klouby stejně často, jako ostatní lidé dýchají. Ale tohle bylo v pohodě. Každý má nějaké úchylky. A ona už chodila s většími magory. S mnohem většími.

„Mohla bych dostat trochu šampáňa?“ požádala Tess lehce ochraptělým hlasem.

„Chovám se jako křovák, co? Ani nenaliju své dámě pití.“

Své dámě. Sklony k majetnictví. Jako by se vrátil ten sadista z Wappingu. Tess na okamžik zavřela oči.

Jakmile se trochu vzpamatovala a znovu je otevřela, sledovala, jak Tony vytáhl z kbelíku šampaňské, sloupl ze zátky aluminiový obal a oběma rukama začal páčit korek. Jedno mocné škubnutí… zátka povolila, Tony přidal pro maximální efekt zvuk exploze a z hrdla láhve vypěnila šumivá tekutina. Tess ucítila její vůni. Skoro cítila na jazyku její chuť. Ještě nikdy tolik netoužila po doušku alkoholu. Tony jí nalil stěží půlku skleničky, když ji popadla, vrhla se na ni jako vyprahlý plnokrevník a zhluboka si lokla.

„Takže,“ začala. „Co v práci?“

„Dobrý,“ odpověděl Tony a lehce se naklonil přes stůl. „To je částečně důvod, proč máme k obědu šampaňský.“

Úleva zmáčela hořící buš, jako by se na ni převrátila obrovská, po okraj plná nádrž vody. Oslavuje něco, co souvisí s prací! Jo! Nechce ji požádat, aby se k němu nastěhovala. Měla chuť políbit jeho mátový dech. Sladký, snědý, pohodový Tony. Možná přece jen vydrží celých šest týdnů. Třeba by si mohli najít čas na závěrečný výlet do West Endu.

„Bejby, díváš se na novýho vedoucího pobočky v Hackney.“

„Ach, Tony,“ zvolala. „Budeš mít vlastní showroom!“ Moc mu to přála. Tohle se jí na Tonym líbilo. Tvrdě pracoval. A chápal, proč potřebuje tvrdě pracovat ona. Usmála se a zvedla sklenku k přípitku. „Blahopřeju.“

„Díky, bejby. Vím, že je to pobočka v Hackney, a ne ta, kterou jsem měl v merku, ale je to velký, zavedený autosalon a znamená další příčku na žebříku.“ Usmál se. „Přijdou větší a lepší věci.“ Sepjal ruce a pak je s dalším „bum“ rozhodil.

„Váš předkrm.“

Gianni jim přinesl mušle. Až donedávna neměla tohle jídlo ráda, ale teď se Tess pohodlně opřela a znovu se napila šampaňského. Tolik mušle milovala. Drahé, drobné přeborníky na proteiny a kardiovaskulární zdraví, které jí teď připomněly, kam až to dotáhla. Gianni připravoval fantastickou směs z jejich masa, hub a parmezánu, kterou plnil skořápky.

Nejdřív položil talíř před Tonyho a potom naservíroval porci Tess.

„Děkuju, Gianni,“ řekla a pohlédla na majitele restaurace.

„Dobrou chuť,“ pronesl s úsměvem.

A pak se to stalo. Gianni znovu mrknul. Má něco v oku? Tess se opět zmocnila lehká nervozita. Podívala se přes stůl na Tonyho a zjistila, že věnuje mnohem víc pozornosti jí než jídlu. Obvykle jedl s vervou vyhladovělého čokoholika vypuštěného v Cadbury World.

Zatímco studovala talíř, nedělalo jí starosti jen to mrknutí, ale i skořápka. Dneska jí ty schránky, které měla před sebou, nějak připadaly větší než jindy. Pokud měly mušle schopnost tvářit se významně, právě se o to ze všech sil snažily.

Tess před dvěma lety zjistila, že se v mušlích dají ukrýt různé věci. Romantické věci. Třpytivé zlaté romantické věci s diamantem. Prsteny. Ten prsten. Zásnubní prsten. Ale právě teď, tady, to prostě nebylo možné. Chodili spolu teprve pět týdnů a dva dny. To by Tony neudělal. To by nemohl udělat. Bylo absurdní na to vůbec pomyslet. A ona už o to nestojí. Změnila se.

„Všechno v pořádku, Tesso?“ zeptal se Tony s úsměvem na rtech.

„Jo,“ zamumlala a znovu si lokla šampaňského. „Nádhera. Hmm, mušle.“ Nasála do sebe mořskou vůni smíšenou s česnekovobylinkovou zálivkou.

„Takže se do nich pustíš?“ zajímal se Tony. „Nebo je budeš jen očichávat?“

Rozesmála se. „To první.“ Znovu se podívala na talíř. Až mušli otevře, vyskočí na ni prsten s drahokamem jako čertík z krabičky, jenže dvakrát tak děsivý. Zarazila se. Hrabe jí. Tohle je Tony. Dokonce u ní nikdy nezůstal přes noc. Ona zůstala přes noc u něj a strávili spolu dva nádherné víkendy v hotelu, ale nikdy netlačil na pilu. Jako by instinktivně vycítil hranice jejich vztahu. Což byl jeden z důvodů, proč s ním vydržela tak dlouho. Nikdy si ji nenárokoval, ani nežádal příliš.

Tess přiložila vidličku k jedné mušli na talíři, potom zavřela oči, zhluboka se nadechla a odklopila vršek. Půl vteřiny počkala a pak oči otevřela. Úzkost vyprchala. Nic. Nic než náplň z masa, hub a sýra. Božská úleva!

„Bože!“ vykřikla. „Tenhle recept miluju.“ Ponořila vidličku do skořápky, vložila si obsah do úst a vychutnávala na jazyku intenzivní chuť. Úžasný, úžasný pokrm. Jen lahodné, šťavnaté sousto a žádný zásnubní prsten. Měla skoro pocit, jako by vyhrála v loterii.

„Takže, kdy se přesuneš do Hackney?“ zeptala se.

„No,“ odpověděl Tony. „Nejdřív mě musí zaučit vedoucí, který odchází do penze, ale příští měsíc bych měl regulérně nastoupit.“

„To je skvělý,“ pronesla Tess a usmála se. „Přestěhuješ se tam? Nebo budeš dojíždět?“

„No… podle toho,“ opáčil Tony.

„Jestli si najdeš pěkný byt?“ Ježíši, dneska jsou ty mušle fakt božské. Strčila si do pusy poslední sousto z první skořápky.

„Jo, možná dům, zlato. Myslím, že je načase vyměnit svoje staromládenecký doupě za něco lepšího.“

Tess se usmála. „Jen doufám, že si necháš svůj bar.“ Retro bar z osmdesátých let v Tonyho obýváku měl dávkovače alkoholu, blikající nápis a za ním zastrčenou Rylanovu fotografii s vlastnoručním podpisem.

„To si piš, zlato.“

Tess odklopila vršek druhé mušle a zabořila do ní vidličku.

„Tesso,“ řekl Tony.

„Ano?“ opáčila Tess. Vsunula vidličku do úst a kousla do něčeho tvrdého. Do hajzlu. Co to sakra je?

„Proboha, nepolykej!“ vykřikl Tony.

Tohle jí ještě žádný chlap neřekl. Ale poslechla ho a vyplivla sousto na talíř. Na milisekundu jí blesklo hlavou, že to radši měla spolknout. Nebo se začít dusit. Kdyby se dusila, možná by následoval dramatický a doufejme i rychlý odvoz záchrankou do nemocnice. Ale ona dýchala – skoro – a zírala na obrovský diamantový prsten obalený oslintaným parmezánem.

Zrudly jí tváře a zvedla oči právě včas, aby zahlédla, jak Tony sklouzl ze židle na parkety a poklekl na jedno koleno.

„Tesso. Zlato. Vezmeš si mě?“

Tohle byl průšvih. Možná to nepatřilo do stejné ligy jako dětská práce v Indii nebo Boris Johnson ve funkci ministra zahraničí, ale mělo to k tomu blízko. Nedokázala ze sebe dostat jediné slovo. Těkala očima z Tonyho – s jedním kolenem v pravém úhlu ke zbytku těla a druhým přilepeným k podlaze – k talíři a té… věci. Prstenu, který měla před chvilkou v ústech.

Senzorická paměť vzadu v krku jí říkala, že je pořád ještě uvnitř. Polkla a skoro čekala, že ucítí, jak se jí ten obří diamant valí dýchacími cestami jako kámen z filmů o Indiana Jonesovi přes starověkou hrobku.

„Zlato?“ hlesl Tony a v očích se mu objevil smutný, zoufalý výraz opuštěného, zatoulaného pejska, kterého nabízí na internetu neziskovka Dogs Trust.

Pořád nedokázala promluvit, ale současně nechtěla, aby promluvil on. Čím míň toho Tony řekne, tím líp. Třeba by mohla předstírat, že ho neslyšela. Mohla by zvednout prsten z talíře a vyděšeně vykřiknout, že se skoro setkala se svým Stvořitelem, protože Gianni nedbá na hygienu v kuchyni. Problém byl však v tom, že Tony se stále nacházel na podlaze v pozici, která mohla znamenat jednu ze dvou věcí: buď ji žádá o ruku, nebo si neobvykle dlouho zavazuje tkaničky.

Musí být statečná. Statečná a laskavá. Jemně ho odmítnout.

„Tony,“ pronesla tak tiše, že skoro šeptala.

„Ano?“ odpověděl. Vypadal tak nedočkavě, tak dychtivě. Jak to, že nepoznala, k čemu se schyluje? Nadechla se. Protože s ním chodila jen pět týdnů a dva dny a žádný psychicky zdravý člověk by po pouhých třech večeřích v italské restauraci, Tomu Cruisovi a dvou nocích v Radissonu neuvažoval o svatbě.

„Tony, prosím, sedni si.“

Usmál se. „Ne, to ne. Chci to udělat správným způsobem, Tesso. Tradičním způsobem.“

A to se skoro podobalo tomu, co řekl Adam. Jiný čas, jiný talíř mušlí a Tess měla v ústech tu kovovou pachuť dřív, než s tím mohla něco udělat. Tamten prsten patřil Adamově babičce, dědil se z pokolení na pokolení a údajně pocházel z mosambických diamantových dolů. Tenkrát se rozbrečela. Brečela tak šíleně, až si myslela, že jí prasknou oční bulvy a skropí celou restauraci úrodou slz, které si nevědomky vypěstovala. Byla tak totálně, bezmezně šťastná. Jako v Lásce nebeské. Láska ji potkala. Láska je skutečná. Nebude další dcerou rozvedených rodičů, která nedokáže mít fungující vztah…

„Tony,“ pokusila se znovu. „Vstaň, prosím.“ Vrhla nenápadný pohled na ostatní hosty, protože nechtěla, aby se milý, slušný Tony s lehce snědou pletí díky samoopalovacímu krému Ambre Solaire cítil trapně. Upřeně se zadívala na ženu v modrém, která měla vidličku s cherry rajčátkem v polovině cesty mezi salátovou miskou a ústy, dokud v sobě dotyčná nenašla tolik slušnosti, aby pokračovala v jídle. Tess znovu pohlédla na svého nápadníka a zjistila, že Tony zůstal neochvějný jako Angela Merkelová v otázce migrace.

„Tesso.“ Odkašlal si. „Vezmeš –“

Nechtěla ta slova slyšet znovu. Tohle není dobré. Buď si bude muset tupým úderem poranit zvukovod, nebo použít zoufalou lež. Co má udělat? Říct Tonymu pravdu a zlomit mu srdce? Nebo zalhat?

Tess vyskočila s telefonem v ruce ze židle, jako by se právě posadila do vosího hnízda. „Proboha, to ne!“ Přitiskla si ruku na hrudník, kde jí srdce bušilo šokem a adrenalinem.

„Co se děje?“ zeptal se Tony, konečně změnil pozici a chystal se vstát.

„Právě mi… psala… sestřenice… ona…“ Nejdřív se podívala na telefon, potom na prsten a nechala na sebe působit paniku ze zasnoubení. Ten vzlyk byl naprosto upřímný. „Je v nemocnici.“

„Cože?“ vyhrkl Tony a zvedl se. Stál!

„Ona… Musím jít,“ vyjekla Tess, popadla kabelku a přistrčila židli ke stolu.

„Můžu ti nějak pomoct? Odvézt tě? Jet s tebou?“ naléhal Tony.

Tess zavrtěla hlavou a cítila se nesmírně provinile. Co udělá, až jí Tony později zavolá a zeptá se, jak to se sestřenicí vypadá? Neměla by si vymyslet překotný porod nebo drobnou, život neohrožující nehodu? Co si počne, až ji Tony pozve na další oběd, aby žádost o ruku zopakoval? Polkla. Mohla by mu to prostě říct. Mohla by prostě říct, co nejtišeji, natolik tiše, aby ji ta žena v modrém se salátem Caprese neslyšela, že si ho nevezme.

Ne, takhle je to lepší. Žádné ponížení na veřejnosti. Žádné odpovědi na proč a jak to? Tony neví, kde Tess bydlí, ani kde pracuje. Prostě se zbaví telefonního čísla, na které jí volal, a… zmizí. Byla přesvědčená, že jí nakonec poděkuje. Najde si nějakou jinou holku. Nové bejby skočí po příležitosti přestěhovat se do Hackney, budou mít báječný život, zvát domů ostatní prodejce aut a míchat jim za Tonyho barem koktejly. Tony bude šťastný. Tess bude šťastná bez něj. Stejně by to za pět dní skončilo. Ale bylo jim spolu dobře.

„Musím jít,“ zamumlala, couvala od stolu a zoufale se snažila nedívat na tu gibraltarskou skálu, která se leskla pod kousky mušlí.

„Dobře, bejby, zavolej mi, abych věděl, že jsi v pohodě,“ pronesl Tony s lehce zmateným výrazem.

Je tak hodný. Ale tohle bylo nezbytné. Očividně si ho pustila moc k tělu. No, tuhle chybu už nikdy neudělá.

„Měj se, Tony,“ hlesla.

Nečekala ani vteřinu. Chvatným krokem zamířila ke dveřím vstříc vlhkému londýnskému vzduchu, který voněl svobodou.

Dvě

McKenzie Falconer Media, Londýn

Bylo skoro 13:45. Když Tess vpadla do podatelny McKenzie Falconer Media, už odšroubovávala zátku jedné ze tří plastových láhví, které nesla.

A spatřila svoji nejlepší kamarádku na světě, svoji skálu, svoji kotvu, jediného člověka v Londýně, který o ní věděl všechno: Sonju.

Sonja zvedla hlavu od stolu, u kterého laminovala a vázala nějaké materiály, a Tess se okamžitě cítila líp. Má nejlepší kamarádku, přímo tady, v rukou drží tři láhve Dr. Peppera a Tony je šest zastávek metra odsud. Zamířila k židli vedle Sonji, na níž ležela krabice s plastovými spirálami. Ještě než k ní došla, Sonja ji přesunula jinam a Tess se svezla na sedátko, jako závislák na tekutém cukru do sebe obrátila první láhev a druhé dvě postavila na stůl.

„Tři, Tess?“

Podařilo se jí jen přikývnout. Kdyby udělala něco víc, tmavá hnědá tekutina by jí vyšplíchla na bradu.

„Fakt tři?“ zopakovala Sonja. „Protože když sis koupila tři Peppery posledně, měli přijet vaši na návštěvu. Spolu.“ Po tváři se jí mihl zděšený výraz. „Vaši přijedou zase spolu? Dneska? Dřív než dneska? Určitě nedokážu sehnat všechny suroviny, abych uvařila rybí guláš, a –“

„Sonjo,“ pronesla Tess a konečně odtrhla láhev od pusy. „Naši nepřijedou.“ Ani si nebyla jistá, jestli ji po té minulé katastrofě přijedou vůbec ještě někdy navštívit. A nemělo to naprosto nic společného se Sonjiným kuchařským uměním. Po tom Dni, o kterém nikdy nemluvili, skoro přesně před dvanácti měsíci, byla každá sporadická návštěva ještě trapnější než ta předchozí. Jenom jedli, popíjeli čaj a zaplňovali ticho nesmyslným tlacháním, až Tess přijala hovor z „práce“, omluvila se a rodiče odešli. Nechápala, proč vůbec trvali na tom, že za ní budou jezdit společně a hrát před ní divadýlko. Vždyť jsou už léta rozvedení!

„Ehm. Takže…“ Sonja vypadala zmateně. „Nechápu.“

Ani Tess nechápala, ne úplně. Jen věděla, že jí srdce buší jako zvon, a čekala, až na něj začne účinkovat příval cukru. „Tony mě požádal o ruku.“

„Nekecej!“ vykřikla Sonja a přitiskla si ruku na pusu. Pak ji zase odtáhla. „Kdy? Jak? Proč?“

A takhle dobře ji Sonja znala. Její kamarádka kromě toho věděla, že to, co se stalo, je průšvih. Proto Tess položila tři jednoslovné otázky a nezeptala se, jestli souhlasila.

„Právě teď, U Gianniho.“ Tess se nadechla. „U mušlí.“ Zavrtěla hlavou; znělo to jako hádanka v Cluedu. „Nevím.“

Znovu si lokla Dr. Peppera a snažila se vymazat z hlavy Tonyho nervózní výraz a svoji záhadnou příbuznou, která rodila nebo si ufikla prst při krájení sýra.

„Byl v pohodě, když jsi řekla ne?“

„Já neřekla ne,“ přiznala Tess.

„Cože?!“

„Ani jsem neřekla jo.“ Nadechla se. „Jasně že jsem neřekla jo. Chodíme spolu pět týdnů a dva dny –“

Sonja zvedla ruce nahoru jako barikády. „Zadrž! Hlavně žádná láska.“

Tess přikývla, protože se nemohla dočkat, až bude moct pokračovat. Ještě pár vteřin a měla by hlavu plnou výjevů z toho osudného dne, kdy se láska změnila v šílené ponížení. Vikář s lítostivým úsměvem, chápavý pohled šoféra, který ten kostel objel minimálně dvanáctkrát kolem dokola, a matčin uslzený výraz, když štěstí její dcery vyletělo vitrážovým oknem a vzalo s sebou veškeré úspory a jejich úvěrový kredit u Experianu.

„Utekla jsem,“ zamumlala provinile. „Jaksi jsem ignorovala ten prstenec větší než Saturn a řekla mu, že musím jet do nemocnice.“

Sonja si založila ruce v podpaží. „Doufám, že ses zase nevymluvila na mě. Protože kvůli jedný z těch tvých praštěných historek, jak mě vezou na pohotovost, budu mít špatnou karmu. Vlastně, možná ji už špatnou mám. Možná proto –“

„Nevymluvila jsem se na tebe,“ vyhrkla Tess. „Nepoužila jsem žádný jméno ani konkrétní zranění nebo nehodu. Prostě jsem odešla.“

„Takže,“ pronesla Sonja. „Rybí guláš nebude třeba?“

Tess se na kamarádku zadívala o něco pozorněji. Něco s ní nebylo v pořádku. Co to je? Nádherné rezavé vlasy měla jako obvykle úhledně spletené do francouzského copu, lehce nadužívaná tvářenka byla na svém místě, přes své oblíbené černé šaty s potiskem sedmikrásek měla elegantní, ale pohodlný žlutý svetřík…

„Děje se něco?“ zeptala se Tess a zašroubovala víčko zpátky na láhev.

„Ne,“ odpověděla Sonja. „Neděje. Jen musím do tří hodin svázat dalších padesát osm lejster, protože ten krám, který to obvykle dělá, nefunguje, a Ian, můj nový asistent, je na tom stejně – i když v jeho případě bys místo ,nefunguje‘ mohla spíš říct, že má kocovinu.“ Zvedla písemnou zprávu, kterou právě svazovala. „A jestli se v mým životě podělá ještě něco dalšího, asi taky přestanu fungovat.“

A pak se to stalo. Sonja vzlykla a přitiskla si ruku na hrudník, na místo těsně pod krkem, kde obvykle nosila stříbrný řetízek s modrým topasem ve tvaru srdce.

Tess ani na vteřinu nezaváhala. Strčila láhve Dr. Peppera na polici, přistoupila ke své nejlepší kamarádce a pevně ji objala. Jak ji držela v náručí, cítila šampon VO5 a kokosový olej, kterým se Sonja začala nedávno mazat.

„Co se stalo? Kde máš řetízek?“ zeptala se Tess jemně.

„Já… sundala jsem si ho,“ vyrazila Sonja mezi dvěma vzlyky.

„Cože?“ Něco se přihodilo. Sonja ten náhrdelník nikdy neodkládala. Ten víkend v Brightonu se na něm skoro uškrtila, když se jí na autodromu v zábavním parku zachytil do bezpečnostního řetízku. Měla ho pořád na krku. V každé situaci, na kterou si Tess vzpomněla.

„Sundala jsem si ho,“ zopakovala Sonja, vykroutila se jí z náruče a hřbetem ruky si otřela oči.

„Ale proč?“ nechápala Tess. „Vím, že dřív, když jsme zašly do bižuterie, jsem ti radila, abys šperky střídala, ale byl to ten řetízek. Ten skoro zásnubní řetízek.“

Sonja smutně přikývla. „Já vím.“

„Takže…“

„Joey,“ oznámila Sonja s roztřesenými rty. „On…“

Tess se udělalo špatně. Joey byl Sonjin přítel přinejmenším milion let. Chodili spolu už předtím, než svět ovládlo Spotify. Jestli se mu něco stalo, pak její starosti s Tonym z Tinderu vyblednou víc než Edward Cullen.

„Řekl mi, že si chce dát pauzu.“

Ne. Ne, to není možné. Sonja a Joey nebyli svoji, dokonce ani oficiálně zasnoubení, ale byli ztělesněním ideálního páru. Tvořili dvě poloviny nádherného, rozesmátého, usměvavého celku. Tess byla možná rozhodnutá, že se už nikdy nezamiluje, ale Sonja s Joeym, ti představovali jistotu. Maják naděje ve světě, kde bylo všechno na jedno použití. Ani trochu nepřipomínali Tessinu sestru Rachel a jejího exmanžela, Nevěrníka Phila.

„Prý potřebuje trochu prostoru, a když jsem chtěla vědět, co to znamená, neodpověděl. Prohlásila jsem, že nevadí, jestli se mnou už nechce chodit na kurzy společenskýho tance, protože mám stejně z jednoho kroku zánět šlachy, a on mi sdělil, že o tohle nejde.“ Nadechla se. „A tak jsem navrhla, že bysme mohl zkusit nějakou malou změnu – třeba neobědvat každou neděli v Zizzi – nebo bysme mohli, ehm, vyzkoušet nějaký nový polohy… v posteli… nebo i jinde a…“ Sonja polkla. „Od tý doby mlčel. Neřekl jediný slovo. Dokonce ani když jsem se pro odlehčení situace zmínila o Letním středověkým trhu.“

To, že Joey nemluvil o historické rekonstrukci bitvy, bylo stejné, jako by David Walliams nehrál hlupáka. Průšvih.

„A tak jsem řekla, co to Korfu?“ pokračovala Sonja. „Když jsem tu dovolenou zamluvila, byl nadšený. Vyjmenoval mi všechny druhy motýlů, který na tom ostrově žijou, a já jemu všechny řecký jídla, který končí na písmeno ,a‘ a chci je ochutnat. Tolik jsem se tam těšila, jen my dva, budeme odpočívat, povídat si, mlčet, zkoušet… nový polohy.“

„Sonjo, co na to řekl?“

„Řekl…“ S namáhou se nadechla. „Řekl, že nepojede.“ Sonja znovu vzlykla. „Je to už příští týden, Tess. Peníze mi nevrátí a nemůžu tam jet sama a… pustit to z hlavy. Můj vztah! Jediný vztah, jaký jsem kdy měla, je… možná… v hajzlu.“ Povzdychla si. „Joey mi nezvedl telefon, ani neodpověděl na těch pětatřicet textovek, který jsem mu od včerejška poslala. Jo, spočítala jsem si je. Prostě nevím, co mám dělat,“ přiznala Sonja. „Poprvý v životě nevím, co mám dělat.“

Tess vzala kamarádku za ruku a povzbudivě ji stiskla. „To je dobrý.“ Nadechla se. „Protože všechno dobře dopadne.“

„Fakt?“

Nemohla ovlivnit, jak se Joey zachová, ale každopádně mohla pomoct. „Já vím, co s tím uděláme.“

„Vážně?“ zeptala se Sonja a vykulila na ni hnědé oči. „Zavoláš mu? Prostě si s ním potřebuju promluvit. Tebe třeba vyslechne.“

„Ne, Sonjo,“ namítla Tess. „Nezavolám mu. A ty taky ne.“

V hlavě se jí rodil plán. Její útěk od té trapné žádosti o ruku bez jakýchkoli polopravd nebo vymyšlených příbuzných. Zavolá Tonymu – až bude daleko odtud – s pečlivě připraveným scénářem. Řecko, s nejlepší kámoškou. Zaslouží si dovolenou. Týden se to tady bez ní nezblázní. Třeba tam dokonce prožije krátký letní románek. Ne šest týdnů, jen bezstarostných sedm dní slunce, moře a zábavy. Přesně tak, jak se jí to líbí. Tak jak to musí být.

Tess se usmála. „Mám půl hodiny, než dorazí další klient. Než to vypiješ, budu vázat místo tebe.“ Podala jí láhev Dr. Peppera. „A pak mi můžeš prozradit, kde budeme na Korfu bydlet.“ Všimla se, že se Sonje trochu ulevilo. „Ale hlavně potřebuju vědět, jestli je v hotelu nekonečný bazén.“

Tři

Kalami, Korfu, Řecko

Právě vycházelo slunce. Na obzoru, v té části mezi azurovým mořem a příslibem chrpově modré oblohy s růžovými, broskvovými a fialovými šmouhami, se začaly objevovat sotva patrné paprsky zlatého světla.

Andras Georgiou visel z trámu pod stropem své restaurace, a zatímco ruce, předloktí, ramena a trup nesly jeho váhu, kochal se výhledem, který mu vždycky vyrazil dech. Oblázkové pobřeží zálivu Kalami, vysoké cypřiše po obou stranách pláže a vesnické domky roztroušené v zeleni.

Pomalu vytáhl tělo nahoru, soustředil se na výhled, a ne na namáhavé ranní cvičení – úpějící břišní svaly, napínající se bicepsy –, a když se spustil dolů, znehybněl a opět se zadíval na pláž.

„Rovné řady! Potřebuju rovné řady! Paulo! Víš vůbec, co je rovná řada?! Jedna noha před druhou, ne cik cak! Raz, dva, tři, čtyři.“

Když Andras znovu vytáhl tělo nahoru, poslouchal, jak hlas jeho matky Isadory vydává příkazy, a sledoval hlouček lidí, kteří se pohybovali po oblázcích v řadě vlnité jako had.

„Spiro! Jestli nevíš, co je rovná řada, mám starost o tvoje manželství!“ Udělala významnou pauzu, která dokonce...

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Jedna

Dvě

Tři