Přeložila: Zuzana Řeháková

L. J. Shen: Defy: Nebezpečná láska

Vydání první

Copyright © 2016 by L. J. Shen

Published by arrangement with Brower Literary & Management.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2300. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Defy vydaného v roce 2016

Český překlad © 2019 Zuzana Řeháková

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Designer: Letitia Hasser, RBA Designs

Úprava obálky: Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1196-8 (ePub)

ISBN 978-80-269-1197-5 (Mobi)

BARONET

Praha 2019

L. J. Shen

Defy:

Nebezpečná láska

Hříšníci (0.5)

„Vždycky bych raději byla šťastná než důstojná.“

—Charlotte Brontëová, Jana Eyrová

Pro Jaime Steinman-Jonesovou a Kerissu Blakeovou

Soundtrack

„Secretly“ – Skunk Anansie

„R U Mine?“ – Arctic Monkeys

„Under Your Spell“ – Desire

„Colors“ – Halsey

„Crazy In Love“ – Nightcore

„Whistle for the Choir“ – The Fratellis

„Halo“ – Texas

„Atomic“ – Blondie

Původně lidé kotvu coby symbol nepoužívali na vodě, ale na zemi. Během raných let křesťanství čelili křesťané pronásledování ze strany Římanů. Aby jiným praktikujícím křesťanům ukázali, jaké náboženství vyznávají, aniž by byli zachyceni zvědy vládnoucích vrstev, nosili šperky se symbolem kotvy nebo si ji dokonce nechávali vytetovat. Kotva je považována za symbol síly, protože drží loď na místě i v těch nejhorších bouřích. Symbol byl také oblíbený pro svou podobu s křížem. Kotvou byly také označovány bezpečné domy, kde se mohli věřící skrýt před pronásledováním.

MyNameNecklace.com

Jmenuju se Melody Greeneová a musím se vám k něčemu přiznat.

Spala jsem se svým studentem.

Spoustukrát.

Měla jsem spoustu orgasmů.

Ve spoustě pozic.

Spala jsem se svým studentem a užívala si to.

Spala jsem se svým studentem, a kdybych mohla vrátit čas, tak bych to klidně udělala znovu.

Jmenuju se Melody Greeneová a dělala jsem špatné věci, protože jsem se pak cítila dobře.

A řeknu vám, proč to stálo za to.

Kapitola první

Vyplížila jsem se z kanceláře ředitelky do jihokalifornské zimy. Hněv, ponížení a sebenenávist zasáhly každý centimetr mé duše a promítly mi film plný zoufalství, který jsem se zoufale snažila stopnout.

Dopadla. Jsem. Na. Dno.

Prostě jsem se dozvěděla, že mi na Střední škole Všech svatých neobnoví smlouvu na příští rok na pozici učitelky, pokud se nestane nějaký zázrak a studenti se nepromění v pozorné lidské bytosti. Ředitelka Followhillová mi sdělila, že jsem prokázala nulovou autoritu a že výuka literatury zaostává za předepsanými osnovami. Aby toho nebylo málo, přišlo mi minulý týden oznámení, že mě na konci příštího měsíce vyhodí z bytu. Majitel se ho rozhodl zrekonstruovat a nastěhovat se zpátky.

Také můj partner, s nímž jsem si psala lechtivé zprávy a kterého jsem sbalila na nějaké pochybné seznamce, mi zrovna napsal, že nemůže dorazit na naši první osobní schůzku, protože mu matka dneska večer nepůjčí auto.

Bylo mu šestadvacet.

Stejně jako mně.

Jenže vybírat si, to byl luxus, který si žena, co skutečného ptáka neviděla už čtyři roky, nemohla dovolit.

A taky nesmím zapomenout na fakt, že kromě pár krátkých úletů jsem neměla vztah. Nikdy. S nikým. Balet měl vždycky přednost. Před muži i přede mnou. Nějakou dobu jsem si myslela, že to stačí. Než to stačit přestalo.

Kdy se to všechno pokazilo?

Mohla bych vám říct kdy – hned potom, co jsem nastoupila na vysokou školu. Před osmi lety mě přijali na Juilliard a já jsem si chtěla splnit sen stát se profesionální baletkou. Celý život jsem na tom pracovala. Rodiče si brali půjčky, aby mi usnadnili cestu k mému cíli. Kluci byli považováni za nežádoucí rozptýlení a jediné, co jsem měla v plánu, bylo připojit se k nějakému newyorskému nebo evropskému baletnímu souboru a stát se primabalerínou.

Tanec byl moje droga.

Když jsem se loučila s rodiči a mávala na ně na letišti, řekli mi, abych zlomila vaz. O tři týdny později během mého prvního semestru na Juilliardu k tomu došlo. Nezlomila jsem si sice vaz, ale nohu při děsivé nehodě na eskalátoru, když jsem sjížděla do metra.

Nejenže jsem tím pohřbila své kariérní sny a vyhodila oknem celoživotní plány, ale taky jsem se musela sbalit a vrátit se zpátky do Jižní Kalifornie. Po roce truchlení, sebelítosti a budování pevného vztahu s mým prvním (a posledním) přítelem – týpkem jménem Jack Daniels – mě rodiče přesvědčili, abych začala učit. Moje máma byla učitelka. Můj táta byl učitel. Můj starší bratr byl učitel. Všichni tu práci milovali.

Já ji nenáviděla.

Tohle byl můj třetí rok, kdy jsem učila, a první – a jak jsem soudila podle svých výkonů, tak i poslední – rok na Střední škole Všech svatých v Todos Santos v Kalifornii. Ředitelka Followhillová patřila mezi nejmocnější lidi ve městě. Byla to mrcha, ale impozantní. A naprosto mě odepsala. Moje dny pod její vládou byly sečteny.

Když jsem se přiblížila ke svému dvanáct let starému Fordu Focus, který byl zaparkovaný naproti jejímu lexusu a obřímu Range Roveru jejího syna (jo, koupila svému synovi, který byl ve čtvrťáku, podělaný luxusní SUV. Na co osmnáctiletý kluk potřebuje tak velké auto? Možná aby se mu do něj vešlo to obří ego?), usoudila jsem, že už to nemůže být horší.

Ale mýlila jsem se.

Nasedla jsem do auta a začala vyjíždět z téměř prázdného parkoviště, když jsem sklouzla očima zpátky na ta dvě slova – symboly luxusu – na autě patřícímu tomu malému zmetkovi. V tom okamžiku mi Chlap, který žije se svou matkou, poslal zprávu. V zelené bublině se objevilo: MÁM AUTO. PŘIPRAVENÁ NA SEXOVÁNÍ? doprovázené přibližně třemi tisíci otazníky.

Byla jsem rozrušená.

Rozzlobená.

A narazila jsem přímo do SUV syna ředitelky Followhillové.

Vypnula jsem motor a zděšeně zalapala po dechu, položila jsem si ruku na hrudník, abych se ujistila, že mi z něj nevyskočilo srdce. Do prdele. Do prdele. Do prdele! Zadunění, které naplnilo moje uši a otřáslo mým autem, nenechalo žádný prostor pro pochybnosti.

Udělala jsem jeho SUV to, co Keanu Reeves filmu Dracula. Totálně jsem ho zničila.

Adrenalin budu-nebo-nebudu-bojovat mi proudil tělem a já jsem se krátce zamyslela nad tím, jestli nešlápnout na plyn, nezměnit identitu a neutéct ze země, abych se následně schovala v nějaké jeskyni kdesi v afgánských horách.

Jak dokážu zaplatit tuhle škodu? Neměla jsem vysoký příjem a doma mi leželo oznámení, že mám zpoždění s platbou posledního pojistného. Dokážu to uhradit? Ředitelka Followhillová mě zabije.

Sebrala jsem odvahu a odlepila svůj provinilý zadek od sedadla. Technicky vzato, Jaimeho drahocenné černé SUV nemělo co pohledávat na parkovišti pro učitele. Ale Jaime Followhill si mohl dělat, co chtěl, a vděčil za to svému vzhledu, společenskému postavení a mocným rodičům.

Obešla jsem vůz, abych se podívala na zadek svého levného auta, které zažilo příliš blízké setkání se zadkem jeho Range Roveru a zanechalo po sobě promáčklinu o velikosti Afriky.

Stačí, když řeknu, že teď už to nemohlo být horší.

Ale mýlila jsem se. Zase.

Sklonila jsem se, mžourala na tu zkázu a nevšímala si, že moje hnědé, po kolena dlouhé šaty se vzdouvají ve větru a odhalují nové krajkové kalhotky. Na parkovišti kromě mě nikdo nebyl, aby je mohl vidět, a taky je nikdo neuvidí, pokud se dnes večer nesejdu s Chlapem, který žije se svou matkou.

„Ach, ne, ne, ne,“ mumlala jsem bez dechu.

Uslyšela jsem zavrčení. „Až se příště budete takhle sklánět, slečno G, tak se ujistěte, že za váma nikdo nestojí, jinak skončíte v dalším dílu National Geographic: Když predátoři útočí.“

Pomalu jsem se narovnala, posunula si brýle na kořen nosu a zamračila se na Jaimeho Followhilla, když jsem na něj pořádně zaostřila.

Jaime vypadal jako dítě Ryana Goslinga a Channinga Tatuma, a to mě takhle hloupá přirovnání obvykle nenapadají. (Poznámka na okraj: Byl by to skvělý námět pro gay romanci, kterou bych si okamžitě přečetla, ne že ne.) Měl pískově blond vlasy stažené do nízkého, rozcuchaného culíku, indigově modré oči a tělo dospělého chlapa, co se živí jako profesionální striptér. Vážně, ten kluk byl tak namakaný, že jeho bicepsy měly velikost zatracených bowlingových koulí. Byl ztělesněné klišé o králi plesu z devadesátkového filmu. Lamač dívčích srdcí, po kterém toužily všechny holky ze Střední školy Všech svatých.

A jeho oči se upíraly na mě, když se blížil ke svému zdemolovanému autu.

Na sobě měl upnuté šedé tričko značky Henley, v němž vynikaly jeho bicepsy a hrudní svaly, úzké tmavé džíny a kotníkové boty, které vypadaly tak draze a nevkusně, že jsem hned věděla, že je musel navrhnout rapper P. Diddy. Na rukou měl modřiny a kolem oka blednoucí monokl. Věděla jsem, kde k němu přišel. Říká se, že on a jeho pitomí kamarádi se pokoušeli o víkendu jeden z druhého vymlátit duši v jakési bojové hře, kterou nazvali Defy.

Hádám, že Hezounek nemohl stát stranou. Přemýšlela jsem, jestli jeho matka ví o téhle pochybné zábavě.

Počkat, právě udělal narážku na zadek auta? Nebo na můj zadek?

„No, to mě kurva poser.“ Zastavil se pár centimetrů od našich vozů a ďábelsky se ušklíbl. Vypadalo to, jako kdyby se naše auta stala jedním. Jako kdyby jeho SUV porodilo zadkem moje ošklivé auto a další luxusní SUV (lexus ředitelky Followhillové) požadovalo test otcovství.

Jaimeho jsem učila. Patřil k těm několika málo jedincům, kteří při hodinách anglické literatury nepovykovali, nevýskali a neházeli po sobě kdejaký bordel. Nebyl dobrým studentem, to ani náhodou, ale byl vždycky příliš zaneprázdněný zíráním do svého mobilu na to, aby při hodinách vyrušoval.

„Omlouvám se.“ Utrápeně jsem si povzdychla a ramena mi poraženecky poklesla.

Zvedl lem svého trička, ukázal mi perfektní břišáky, nenuceně se protáhl a přitom zíval. „Vypadá to, že jsem vám naboural auto, slečno Greeneová.“

Počkat… cože?

„Vy…,“ odkašlala jsem si a rozhlédla se, jako kdybych se chtěla ujistit, že to celé není jen nějaký nejapný vtípek. „Do hajzlu, co… Ehm, teda, co tím myslíte, že jste mi naboural auto?“

„Prostě jsem ho naboural. Narazil jsem přímo do vašeho zadku. A to není slovní hříčka, jasný.“ Poklekl a zamračil se na místo, kde se srazila naše auta. Přejel svou opálenou dlaní po lesklé barvě svého SUV.

Jaime zněl, jako kdyby to byl on, kdo naboural do mého vozu. Neměla jsem ale tušení, proč to dělá. Vždyť v tom autě ani neseděl. Přišel až potom. Možná mě chce vydírat?

Považuju se za učitelku, co si zaslouží respekt a má fungující morální kompas. Ale taky se považuju za někoho, kdo by se radši nemusel mýt v oceánu a spát v autě. A to je přesně to, co bych musela dělat, kdybych přiznala, že to já jsem nabourala do jeho nesmyslně drahého SUV. Zruinovalo by mě to.

„Jamesi…,“ povzdechla jsem si a sevřela v prstech kotvu na řetízku, který jsem nosila kolem krku.

Zavrtěl hlavou a zvedl ruku, aby mě umlčel. „To já jsem vám naboural auto. Takový průsery se občas stávají. Dovolte mi, abych vám to vynahradil.“

Co. To. K. Čertu. Dělá?

Neměla jsem tušení, jakou hru to hraje. Jen jsem tušila, že je v tom lepší, než jsem já kdy byla. Vyřešila jsem to po svém, prostě jsem se otočila a zamířila ke svému autu, v podstatě jsem utíkala od toho průšvihu jako malá hloupá holka.

„Ale ne tak rychle,“ zasmál se, popadl mě za loket a otočil k sobě.

Podívala jsem se na jeho prsty, které se dotýkaly mé kůže. Stáhl ruku, ale už bylo pozdě. V žaludku mi poletovalo hejno motýlů a tělo mi hořelo touhou. Byla jsem rozpálená a obtěžoval mě jeden z mých žáků.

Jenže Jaime Followhill nebyl jen tak nějaký žák. Byl to sexuální bůh.

Na chodbách Střední školy Všech svatých se vyprávělo o Jaimeho schopnostech tolik příběhů, že kdyby se sepsaly, mohly by počtem svazků hravě soutěžit s kompletním dílem Williama Shakespeara. A nebyla to jediná věc, která byla na tomhle klukovi dlouhá a působivá, tedy pokud se ty drby zakládaly na pravdě.

Jaime Followhill mě skoro donutil cítit se stejně nepříjemně, jako to dokázala jeho matka. Jediný rozdíl byl v tom, že jeho matka mě děsila, zatímco on mě přitahoval. Cítila jsem se kvůli tomu trapně.

Mohlo to být tím, že jsem k němu vždycky zalétala pohledem, když jsem učila jeho třídu. Vábil můj pohled jako plamen můru, takže jsem se na něj musela dívat, i když jsem nechtěla. Bála jsem se, že by si toho mohl všimnout. Že po něm pokukuju nevhodným způsobem, zatímco on je přilepený ke svému telefonu.

Že jsem se na něj nedívala jako učitelka.

Ale jako žena.

„Řekl jsem, že jsem vám naboural auto.“ Modré oči se mu nesnesitelně třpytily.

Proč to dělal? A co je mi zatraceně po tom? Ten kluk dostával jen jako kapesné víc peněz, než dělaly všechny moje úspory dohromady. Pokud mi navrhuje tohle řešení, měla bych to prostě přijmout.

Dělal to kvůli tomu, abych mu dala lepší známku? Pochybovala jsem o tom. Jaime byl ve čtvrťáku, prakticky jednou nohou pryč ze střední. Slyšela jsem, že už je přijatý na jednu prestižní univerzitu v Texasu (čtěte: maminka mu pomohla), kde bude hrát fotbal a nejspíš se zapíše do Guinnessovy knihy rekordů nejvyšším počtem přefiknutých holek na vysoké.

„Naboural jste mi auto,“ zopakovala jsem a polkla. „A já jdu pozdě. Prosím, uhněte mi z cesty.“

V duchu jsme si potřásli rukama, abychom stvrdili svou dohodu, zatímco jsme se na sebe upřeně dívali. Měla jsem pocit, že jsem sama sobě vykopala jámu. Jámu, do níž bych nejradši zahrabala všechny tyhle záležitosti, které mě mohly přivést do zatraceně vážných problémů. Bylo to ďáblovo sémě a já jsem s ním uzavřela dohodu. I když jsem byla o osm let starší než on, věděla jsem, kdo je Jaime.

Jeden ze čtyř HotHoles.

Jedno z egocentrických, privilegovaných princátek, která vládnou tomuhle městu.

Jaime udělal krok mým směrem, naše těla se skoro dotýkala. Dýchl mi do obličeje. Cítila jsem mátovou žvýkačku, vodu po holení a mužské pižmo, což dohromady vytvářelo opojnou kombinaci. Tak mě to zaskočilo, až jsem sebou cukla.

Udělala jsem krok dozadu.

On udělal krok dopředu.

Sklonil se a jeho rty se přiblížily k mým. K mé naprosté hrůze se mi podlomila kolena a já jsem přesně věděla proč.

„Něco vám dlužím,“ zamumlal temně. „A postarám se, abych vám to všechno splatil. Brzy. Opravdu brzy.“

„Nechci vaše peníze,“ vyprskla jsem, když se mi v podbřišku rozlilo teplo.

Jeho okouzlující oči se rozšířily a vrhl po mně úsměv, který mu vyvolal dolíčky ve tvářích. „Neříkal jsem, že vám to splatím penězi.“

Jak mohl být někdo tak mladý tak arogantní a sebejistý? Cítila jsem, jak mi palcem přejíždí po břiše, sotva se mě dotýkal, škádlil mě, až jsem se pod tenkou látkou šatů rozechvěla. Bylo to, jako kdyby do mě strčil celou pěst a svými ústy zaútočil na moje.

Olízla jsem si rty a zamrkala, byla jsem ohromená.

Zatraceně.

Do hajzlu.

Jaime Followhill mě balil. Bezostyšně. Na parkovišti. Všem na očích.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Titulní strana

Kapitola první