(ukážka)

ı.

Takhle

Jirásek

nepsal

Přemysl Oráč nebyl zemědělec!

Osoby a obsazení:

Přemysl Oráč — první mýtický český kníže. Základní vlastnost — byl chytrý. Ostatní osoby v této kapitole vedle něj nestojí ani za zmínku.

Po mnoho staletí se v Čechách ví, že když Přemysl ve Stadicích oral, jednalo se samozřejmě o zemědělskou činnost. Skutečnost je však taková, že jako rolníka jej známe od Aloise Jiráska, který o něm v tomto smyslu napsal ve svých Starých pověstech českých. Protože tuto knihu musí znát povinně každé děcko, myslí si to všichni!

Jirásek totiž napsal, že když přišli za Přemyslem poslové od Libuše, aby se stal knížetem Čechů a jejím manželem, takto k nim promluvil:

Žel, že jste tak ráno přišli. Kdybych byl mohl tuto roli doorati, byla by po všechny časy hojnost chleba. Ale že jste si pospíšili a mně dílo přerušili, vězte, že bude v zemi často bývati hlad.

Z uvedeného zcela jasně vyplývá, že oral proto, aby pole vzdělal — a tím potažmo zajišťoval obživu. Zemědělec, jak jinak!

Tuto základní posvátnou pověst o mýtických počátcích našich dějin skoro všichni významní čeští historici zkoumali a snažili se najít správný výklad symboliky v jejím textu. Docházeli k různým zajímavým teoriím, ale že by orání Přemyslovo s volky a pluhem znamenalo něco jiného než zemědělskou činnost, nikdo z nich nezpochybňoval.

Navíc je tu jedna shoda, a to s Poláky, ve starších dobách nám nejpříbuznějším národem (Slováci prominou). Zakladatel jejich prvního panovnického rodu Piastovců se, představte si, trochu „překvapivě“ jmenoval Piast a byl podle pověsti také rolník, sedlák — tedy zemědělec! Navíc je zdůrazněno, že byl chudý. Z toho vyplývá, že zemědělci coby zakladatelé panovnických rodů byli snad nějakou slovanskou tradicí.

Jako Romulus

Bylo to jinak?

Myslím si, že ano!

Přemysl samozřejmě s pluhem oral, ale ne pro obživu. Tato činnost totiž, podle mého, znamenala vytyčování či vymezování hranice.

Jirásek při psaní svých pověstí vycházel ze starých kronik (navíc v době ještě ovlivňované Rukopisy královédvorským a zelenohorským). Nejvíce čerpal z kroniky nejpopulárnější, napsané Václavem Hájkem z Libočan. Ten, jak se dnes ví, byl mistr fabulace, bohužel na úkor historické přesnosti. Vymýšlel si nejen nové události, ale nově dopracoval i již dříve známá fakta.

Pojďme k pramenům nejstarším, které jsou znění původní pověsti nejblíže.

V Kristiánově legendě, pocházející dle dnes většinového názoru historiků z konce desátého století, je Přemyslův příběh velmi krátký, a můžeme jej proto podat v celém znění:

Potom nalezše (Čechové) nějakého velmi prozíravého a důmyslného muže, jenž se jenom orbou zabýval, jménem Přemysla, ustanovili si ho podle výroku hadaččina knížetem nebo vladařem, davše mu za manželku svrchu řečenou pannu hadačku (Kristián ještě nezná jméno Libuše).

To je skutečně o Přemyslu Oráčovi z Kristiána všechno. Pro nás je významné, že se o něm píše, že se zabýval pouze orbou, jako by neměl dělat už nic jiného. Pro zemědělce je orba samozřejmě velice významná činnost, ale zrovna tak důležité jsou třeba setí či sklizeň úrody. Proč je zdůrazněna pouze orba?

Pojďme dále. První náš kronikář Kosmas, který žil a psal zhruba sto let po Kristiánovi, se už o Přemyslovi rozepisuje více, a tak nemáme prostor pro podání celé pověsti. Budeme pouze komentovat jeho text.

V Kosmově kronice není v této pověsti o tom, že poslové přišli ráno a neumožnili tak doorat pole, ani o předpovídaném následném hladu ani zmínka! Tudíž se nedá apriorně tvrdit, že Přemyslova činnost (orba) sloužila pro zemědělské účely, související s výživou národa.

Zato je u Kosmy řečeno v pasáži, kdy Libuše vypravuje posly na cestu, že Přemysl bude orat na úhoru, který kupodivu, ač leží mezi tolika poli, přece k žádnému poli nenáleží. A v tom je jádro pudla! Takový úhor může velmi dobře znamenat symbolické území nikoho a tam se přece dá vytyčit hranice!

Ostatně to nepopírá ani Jirásek. Používá místo úhoru výraz oulehle a píše: … oulehle divná, ležíť uprostřed mezi tolika rolemi, a přece k žádné nenáleží.

Motiv úhoru najdeme v různých obdobách i u ostatních kronikářů.

Jako samotný argument by to asi nestačilo. Bylo by to málo, kdyby ovšem orba nebyla archetypem objevujícím se i u jiných národů v obdobné souvislosti. Tam se totiž také vytyčovaly v zakladatelských pověstech hranice — města či území, kmene a podobně — orbou.

V Evropě je asi nejznámější příklad Romula, který vytyčoval pluhem hranice Říma (což bylo prý přejato od Etrusků). Dále skandinávští Ynglingové (zakladatelský skandinávský panovnický rod, obdoba našich Přemyslovců), jež panovali ve Švédsku a Norsku. Ti také ze stejného důvodu orali. Potom je tu ještě významný německý panovnický rod Welfů, v jejichž mýtické genealogické pověsti se objevuje, jak zakladatel odděloval hranice zlatým pluhem. Ale jsou i další. Je docela pravděpodobné, že právě u Welfů se inspirovala pověst přemyslovská. Důvod je zcela nasnadě.

Přemysl Oráč spěchá, ale poslové ho zastavili. Česká zem mohla být větší.

Spíše Welfové než Piastovci

V době, kdy psal Kristián svou legendu, v níž se poprvé objevil motiv Přemysla Oráče, žila v Čechách záhadná postava královny Emmy, jinak manželky knížete Boleslava II. Moc se o ní neví, ale převládá názor, že pocházela z Burgundska z tamní vládnoucí dynastie. Tou dynastií v té době byl právě panovnický rod Welfů.

Přestože o Emmě máme málo informací, víme, že pocházela z kulturně vyspělejší oblasti, než byly tehdejší Čechy, o čemž konečně svědčí i několik hmotných dokladů. Ergo kladívko, ovlivňovala velmi silně kulturní prostředí tehdejší české elity, do které patřil bezesporu i Kristián.

Mimochodem, Welfové pravděpodobně inspirovali Přemyslovce ještě jednou, i když o mnoho později. Znak se stříbrným lvem v červeném poli, jenž přijali za svůj ve dvanáctém století, se u nás objevil později také.

No a jak je to s těmi Piastovci? Odlišnosti tu jsou. Zatímco náš Přemysl se měl vyskytovat v naprosto nedatovatelných dobách a fakticky určitě neexistoval, jak se dnes shodne prakticky celá historická obec, Piast (také někdy Past) podle nejstarší zapsané pověsti v kronice Gallově (vznikla zhruba ve stejné době jako Kosmova kronika) možná historickou postavou opravdu byl. Totiž od Piasta po prvního historicky uznávaného Piastovce Ziemomysla se tradují v pověstech pouze tři generace, tedy Ziemomysl by byl Piastovým pravnukem. Pro nás je v tomto případě odlišnost důležitá v tom, že o orání jako zásadní Piastově činnosti se neříká nic. Dokonce není jeho zemědělská činnost ani podstatná. V kostce, Piast prostě prokázal dobročinnost poutníkům tím, že je pohostil, a potom (ne hned!) byl odměněn knížectvím.

Proč se takové vysvětlení přemyslovské pověsti nikdy neobjevilo?

Je možné, že to nikoho ještě nenapadlo, ale nabízí se také jedna čirá spekulace. Představte si, s jakou by se asi potázal ten, kdo by chtěl zmenšit území státu. Stadice, tedy obec, kde se zmíněná pověst měla odehrát, jsou totiž zhruba dvacet kilometrů vzdáleny od dnešní státní hranice (která je považovaná za odvěkou) směrem do vnitrozemí.

Vyprávění by se dalo ukončit srovnáním:

Piast se stal knížetem ne proto, že byl zemědělec, ale proto, že byl pohostinný (jak se píše v Gallovi), Přemysl se stal knížetem ne proto, že oral, ale proto, že byl chytrý (přečtěte si výše v Kristiánovi), a to je určitě lepší kvalifikace pro vládce, hodná následování!

Jenom jestli si nebereme z Přemysla Oráče příklad v posunutém slova smyslu tím, že jsme vychytralí!

Panovníci a pluh

Starý Řím I.

Dvojčata Romulus a Remus byli synové boha Marta. Jejich příbuzný se jich hned po narození bál, a tak je chtěl nechat utopit. Sluhové je však místo vhození do vody položili do proutěného košíku a poslali po řece Tiberu. Našla je a odkojila vlčice. Té sebral malé kojence jistý pastýř. Když se později oba bratři dozvěděli, kdo vlastně jsou, zabili svého příbuzného a rozhodli se, že založí vlastní město, kde budou společně vládnout. Vyorali brázdu jako hranici města (kde měly stát hradby), přerušovanou jenom v místě budoucích bran. Poté se nemohli dohodnout, po kom z nich bude město pojmenováno. Znamení ptáků, která to měla rozhodnout, byla nejasná, nicméně lid dal podle nich přednost Romulovi. Remus s posměchem přeskočil hraniční brázdu s tím, že takové hradby nikoho nezadrží. Uražený a vzteklý Romulus proto Rema zabil se slovy: „Tak ať zhyne každý, kdo se odváží překročit mé hradby.“ To se mělo stát dle vykonstruovaného, ovšem tradičního data v roce 753 před naším letopočtem.

Starý Řím II.

Lucius Quinctius Cincinnatus byl v pátém století před Kristem konzulem a také diktátorem. Jenom ale v dobách, když byl Řím v úzkých. Sám v politice být nechtěl a žil skromně na svém statku. Podle pověsti jej jednou dokonce povolali přímo od pluhu, aby se postavil v čelo římského vojska a zachránil jej z obležení nepřátelských kmenů. Žil sice skromně, ale z vlastní vůle. Celoživotní politický postoj Cincinnatův byl na straně patricijské proti plebejcům, což vypovídá výmluvně o jeho původu. Obdobně Přemysl asi také nebyl jen tak někdo.

Gótové

Selského krále zná také stará španělská pověst o králi Gótů Wambovi, jehož rovněž nalezli na poli jako obědvajícího oráče. Pomohl jim prý k tomu božský výrok. Rovněž v této pověsti Wamba zatkne lísku do země a ona zázrakem vypučí. Zde je podobnost s Přemyslem opravdu velká.

Ynglingové

Král Gylfi vládl v dnešním Švédsku. Ódin z rodu Asů poslal svou dceru Gejfun, aby po něm požadovala pro sebe půdu. Když za ním přišla, z legrace jí řekl, ať si vezme tolik půdy, kolik za den a noc oborají čtyři býci. Ona si odskočila a s jakýmsi obrem (pochopitelně také božského původu) zplodila čtyři syny přeměněné na býky a zapřáhla je do pluhu. Pluh za stanovenou dobu vyoral brázdu tak širokou a hlubokou, že se země uvolnila, a býci ji odtáhli na moře. Tam Gefjun zemi usadila a dala jí jméno Selund. Od ní, tedy od boha Ódina z rodu Asů, pochází zakladatelský švédský a norský královský rod Ynglingů. I zde se oralo pro vymezení země.

Welfové

Významný německý panovnický rod Welfů má také pověst o tom, jak zakladatel slavného rodu vytyčil hranice zlatým pluhem. K získání moci bylo třeba dobýt půdu. Nebylo kde brát, Švábsko a Bavorsko už byly rozděleny. Půdu však šlo získat také jinak než bojem. Bylo to někdy v poslední čtvrtině 9. století, kdy chtěl mít císař Arnulf za vazala Jindřicha Welfa, skvělého rytíře a bojovníka. Welfové do té doby nebyli vazalové nikoho. Jindřichův otec Oticho, zvaný Železná brada, s tím nesouhlasil. Císař ale řekl Jindřichovi, že pokud se stane jeho vazalem, dostane tolik půdy, kolik oborá (objede pluhem) za jeden den. Jindřich si tedy nechal udělat malý zlatý pluh. Zastrčil jej do kapsy a za celý den objel velké území. Měl prý dokonce připravené koně na střídání, a tak bylo objeté území skutečně velké. Protože ho objel de facto s pluhem — byť v kapse — splnil tak císařovu podmínku. Císař nechtěl ztratit tvář, a proto nad lstí přivřel oči. Jindřich Welf získal pro svůj rod velké území. Jeho otec Oticho se prý kvůli ztrátě svobody postupem času zbláznil. Dynastie Welfů existuje dodnes a posledním opravdu velkým panovníkem z tohoto rodu byla britská královna a císařovna Indie Viktorie (†1901).

Žila mýtická knížata?

Posloupnost jmen Krok, Kazi, Teta, Libuše, Přemysl, Nezamysl, Mnata, Vojen, Vnislav, Křesomysl, Neklan a Hostivít známe ze školy. Ne že by uměla většina lidí vyjmenovat, jak jdou po sobě, ale při pohledu na tu řadu řeknou ano, to jsou mýtické postavy našich dějin známé ze Starých pověstí českých.

Nebudeme se nyní detailně zabývat tím, zda osoby pod uvedenými jmény vůbec žily, či nikoli. To už provedlo mnoho povolanějších v dřívějších dobách a dnes převažuje mínění, že vůbec neexistovaly.

Chtěl bych zde upozornit na jeden veřejnosti neznámý názor, který tvrdí, že postavy nejen neexistovaly, ale dokonce že i sama výše uvedená jména nejsou ve skutečnosti jmény.

Je to prý smysluplný souvislý text, a ne, třebaže fiktivní, knížecí rodokmen. Tento názor zastává profesor na hamburské univerzitě Vladimír Karbusický, hudební vědec a autor sociologických, semiotických a hudebně-antropologických studií.

Ve své vědecky fundované práci (kterou pochopitelně nebudeme detailně rozebírat) se mu pomocí srovnávacích metod v etnologii, etnomuzikologii a literární analýze tento názor podařilo uspokojivě vysvětlit.

Co sled uvedených slov znamená? To profesor Karbusický přímo neříká (pravděpodobně z nutné vědecké skromnosti), ale po velmi složitých konstrukcích vymezil textový fragment, kterým shrnuje rekonstrukci textu jen v hláskách nesporných a nezvratných, obsažených ve výše uvedeném seznamu jmen. Rekonstrukce potom vypadá takto:

Když se budeš dobře chovat, nedostaneš přes držku!

Krok´ kazi (Tetha, Thetka, atd.), lubo… pŕemśl

nezamyśl… m… na ta voj´a ni zla

kr´z… my s… neklan… (am)… gosti vít…

Interpretace tohoto fragmentu vystupuje na povrch. Pokusím se, ačkoliv je to troufalost, nabídnout jedno z možných doplnění (nemusím totiž trpět vědeckou skromností, žádným vědcem nejsa):

Kroky (své) nekaž, raději (nebo) přemýšlej,

nezamýšlíme na tě vojny ni zla,

kříži my se neklaníme a hosty vítáme.

Samozřejmě se text dá interpretovat i jinak, ale to je věcí lingvistických odborníků. Kosmas by v tomto případě slova převzal již s názorem, že se jedná o knížecí rodokmen, a po něm další.

Samotný historický základ textu je vřazen do poloviny 9. století, do doby vojenských střetů českých vojsk s Franky. Nabízela by se možnost, že podobný text mohl stát na tabulích umístěných na stezkách umožňujících vstup do země.

Pro tuto teorii mimo jiné také mluví to, že uvedená slova se jako jména vlastní v 8.–9. století (ale ani později) v žádných pramenech nevyskytují, přestože z té doby jsou známa jiná jména českých vůdců (či vojvodů nebo předáků), například Lech, Svatoslav, Heriman, Mojslav, Priznoslav, Vitislav a jiní.

Kdyby se tato teorie ujala, byl by tento fragment, jestliže by skutečně byl někde nalezen v psané podobě (což je velmi nepravděpodobné), také prvním textem staré češtiny (předpokládejme, že psané latinkou). Pokud byl totiž určen cizincům ze západu, bylo by nesmyslem, aby byl psán hlaholicí, která v té době asi ještě neexistovala.

Možná že se za čas děti budou ve škole učit nějakou naznačenou modifikaci textu výše uvedeného, který (myšlen je jeho smysl) nezní špatně ani dnes.

Byla Libuše škaredá?

Osoby a obsazení:

Kněžna Libuše — moudrá, ale zmítaná. Jednak na duši — při záchvatech maskovaných jako věštby — a také náruživostí těla.

Přemysl Oráč — nejchytřejší z Čechů a nadto ještě chlapák. Byl by div, kdyby Libušiných slabostí nevyužil!

Poslové vyslaní Libuší pro Přemysla. Sloužili jako svědkové, jinak jako stafáž.

á se ještě něco dodat k postavě kněžny Libuše, kterou zná celý národ? Ale dá!

Máme tu totiž problém fixace starých českých pověstí, či lépe snad řečeno mýtů, na podání Aloise Jiráska. Tento romanopisec sepsal české mýty jako krásné pohádky. Vzbudil tím však postupem času ve čtenářích iluzi, že pověsti, jak je známe z jeho podání, tady byly od věků a že si je ve stejné podobě, byť tehdejším jazykem, vyprávěli lidé v Čechách třeba před osmi sty lety.

V případě kněžny Libuše, když je vnímání příběhu ještě podepřeno heroickou Smetanovou hudbou, máme před sebou krásnou, moudrou, budoucnost věštící monumentální postavu bez kazu, jež se hodí na velká díla nejlepších romantických výtvarníků.

Jirásek ovšem vycházel ve svých „pohádkách“ z informací starých českých kronikářů, kteří třeba v případě kněžny Libuše obraz tak uhlazený neměli.

Tak hned nejstarší z nich, u nějž se objevilo jméno kněžny Libuše poprvé, kronikář Kosmas.

V jeho popisu například chybí, že byla krásná. Píše o ní, že byla v uvažování rozumná, tělem cudná, spanilomyslná a tak podobně. Ale krásná — ne!

Jak je to možné, vždyť tento přívlastek se přidává i ke jménům žen, u kterých to není ve skutečnosti tak úplně pravda. Dalo by se říci — vždyť to nic nestojí. Ale Kosmas ne.

Kdyby se jednalo o knížete-muže, nebylo by nutné zdůrazňovat, že byl krásný. Bylo by potřeba vyzdvihnout chrabrost a statnost, ale na druhou stranu také asi potlačit tu cudnost těla. Cudný kníže v Čechách — to by znělo ve všech dobách včetně dneška podivně. Pochopitelnou výjimkou je — z dobrých důvodů — svatý Václav.

Vzhledem k tomu, že Kosmas Libuši na vlastní oči neviděl, se zdá, že chybějící opěvování její krásy chtělo něco naznačit. Všechny naše národní pověsti v sobě přece skrývají, někdy více, jindy méně, různá poučení či symboliku. V případě Libuše to mohlo znamenat, že prostě nebyla zrovna kočka. Pro další generace ženského pohlaví z toho může plynout ponaučení: Nebyla krasavice a podívejte se, kam to dotáhla.

Ale ani další Kosmovy popisy Libuše nejsou příliš lichotivé. Například při takzvaném „Libušině soudu“, když přistoupili k Libuši dva předáci, aby je rozsoudila, přijala je, hovíc si, jak si rozpustile vedou rozmařilé ženy, když nemají muže, kterého by se bály, měkce ležíc na vysoko nastlaných vyšívaných poduškách. Když poté vynesla rozsudek, ten, co se cítil ukřivděn, zvolal: Ťoť křivda mužům nesnesitelná! Žena děravá se obírá mužskými soudy v lstivé mysli! Víme zajisté, že žena, ať stojí či na stolci sedí, málo má rozumu; oč ho ještě má méně, když na poduškách leží? Tehdy se opravdu hodí spíše k tomu, aby se poznala s mužem, nežli aby bojovníkům vynášela nálezy…

To je trochu jiný slovník než pouze okřídlené „dlouhé vlasy, krátký rozum“!

Když Libuše poslala k Přemyslovi posly a oni se jí ptali na cestu, řekla jim, že kůň je tam dovede sám. Kosmas k tomu ironicky dodává:

Lichá se šíří pověst a zároveň mínění křivé, že paní sama vždy za nočního ticha tu bájnou cestu na koni tam konávala a před kuropěním se zpátky vracívala; tomu ať Žid Apella věří.

Takže Libuše jezdila za Přemyslem před svatbou do Stadic radit se o státních záležitostech (v noci). Tomu ať Žid Apella věří!

Proč nejezdil Přemysl za ní na Vyšehrad (někteří píší, že na Libušín)? Medvěd si med najde sám (pokud je!), muži krásné ženy rovněž.

Ovšem bylo naznačeno, že Libuše nemusela být zrovna Helena Trojská. Protože však možná věděla, že se říká sedávej, panenko, v koutě — nenajdou tě, musela holt Libuška na koně sama.

Bylo zmíněno, že Libuše jezdila do Stadic před svatbou, ale ono, aspoň podle Kosmy, k žádnému sňatku vlastně nedošlo. Bylo to tak. Když Přemysl přijel s poselstvem zpátky k Libuši, všichni zasedli k hostině:

Najedli se a napili, a zbytek noci věnovali Venuši a Hymenaeovi.

Libušin soud

To znamená, že po hostině se šlo hned do postele a žádný svatební obřad se nekonal. Kronikář asi věděl, že v pohanské době, v předpokládaných časech Libuše a Přemysla, nebyly tyto obřady v pozdějším slova smyslu nutné. Koneckonců v době, když vznikala Kosmova kronika, tedy něco po roce 1100, bylo pohanů ještě v Čechách dost, a tak se měl z čeho poučit.

Cožpak svatba, ale ani obřad nastolení knížete, kterým se fakticky ujímal vlády v zemi, se podle Kosmovy kroniky nekonal. A tento obřad měl svou tradici již v předkřesťanských dobách.

Prostě po promilované noci Přemysl ráno vstal — a vládl! Bez volby a bez svatby! Hotovo!

Skoro to vypadá, jako by se Přemysl stal knížetem za prokázanou noční zdatnost. Však také v kronice je ohodnocení Přemysla v tomto smyslu zcela jednoznačné:

Tento muž, jenž v pravdě zasluhuje slouti mužem…

Z Přemysla Oráče se právě stává český kníže.

Ale vraťme se zpátky k Libuši. Z vládkyně se stala pouze první dámou a měla funkci poradní. Také pochopitelně ještě věšteckou, ve které ale, řekněme si to na rovinu, zklamala.

Sláva Prahy není až ke hvězdám. Ve světě jsou rádi, když se jim podaří zařadit ji někam do Evropy.

Měla předpovědět budoucnost českého národa, jenže šlo o předpovědi typu: „Bude to špatné, přijde mráz a kroupy a mnoho lidí zahyne hladem. Nepřátelé nás budou hubiti, my sami se budeme hádati a hubiti… Potom přijde někdo chytrý a budeme se mít dobře, porazíme nepřátele, nebudeme se hádat.“

Za takový výkon by se styděla i dnešní stará cikánka, která se živí vykládáním karet. Jako národ jsme nikdy nevěděli, co v kritických chvílích dělat, a pokud Češi něco udělali dobře nebo špatně, nebyla to Libušina zásluha. Její věštby mohli číst odshora dolů a nazpátek, ale co by se hodilo právě pro tu či onu chvíli, to se v žádné jaksi nenašlo.

Možná i proto se k jejímu jménu připojily nepěkné drby, jak to v případě prvních dam ostatně skoro vždy bývá. Tak třeba (ne že by vás zajímaly, jenom pro dokreslení):

Ještě za svobodna (přitom víme, že s její svatbou to bylo trochu ouvej) prý často navštěvovala se svými družkami lázeň Jezerka (asi půl hodiny pěšky od Vyšehradu), kde rozmýšlela a pochopitelně se také s družkami koupala. Někdy je přepadl večer, tak tam i přespaly. V noci nebyly samy, neboť přišli kluci z Nuslí a Michle a prováděli s nimi nepřístojnosti.

Milence prý také měla přímo na Vyšehradě, ba dokonce spousty. Ti ale měli smůlu. Ráno vždy dotyčného nechala shodit z Vyšehradské skály, z místa, jež se dnes nazývá Libušinou lázní. Je to dnes taková zříceninka, která je opravdu už přímo nad hladinou Vltavy. Z toho vyplývá, že nedopadli na přímo na zem, a kdo uměl plavat, mohl se ještě zachránit.

To všechno jsou samozřejmě nesmysly, neboť o Libuši nikdo nic skutečného neví a nevěděli o ní nic ani staří kronikáři. Je tu pravda jedna výjimka. Kronikář Václav Hájek z Libočan, který „věděl“ mnoho věcí s udivující přesností. Věděl například, že Libuše poslala posly za Přemyslem 13. května roku 722! To mu ovšem nikdo z historiků nevěří.

Mýtická kněžna Libuše totiž nikdy neexistovala. Aspoň v tom panuje všeobecná shoda dnešní historické obce. Libuše sice fyzicky neexistovala, ale na rozdíl od obrovské spousty lidí, kteří žili, ale dnes jsou již zapomenuti, kněžna Libuše žije v mýtech už minimálně devět set let a rozhodně má ještě pěkných pár století před sebou.

Podle jisté teorie byla Kosmovi předobrazem Libuše markraběnka Matylda Toskánská (†1115), známá zprostředkováním míru mezi papežem a císařem na svém sídle v Cannose. O Matyldě se Kosmas ve své kronice zmiňuje při příležitosti její svatby s vévodou Welfem. Protože je to historka velmi pikantní, nelze o ni čtenáře ošidit:

Nač o tom více? Přišla noc, vstoupili do ložnice, položili se oba na vysoké lože, vévoda Welf bez milostné touhy.

To se může stát, jenže:

On s ušima schlíplýma stál jak nějaký mrzutý oslík anebo jako řezník, který, brouse si dlouhý nůž, stojí v krámě nad tučnou krávou z kůže staženou, chtěje z ní vyvrhnouti droby. Dlouho seděla žena na desce jako husa, když si dělá hnízdo a vrtí zadkem sem a tam nadarmo, konečně však rozzlobena vstala žena nahá, levou rukou chytila toho polomuže za hlavu, naplila si na pravou dlaň, dala mu veliký políček a vystrčila ho ze dveří, řkouc: Táhni mi, obludo, odsud a nehanob království mého. Stojíš za míň než mol, než na břeh vržená řasa! Spatřím-li zítra tě zas, pak bídnou zahyneš smrtí.

Takto byv pohaněn vévoda Welf utekl a odnesl všemu svému lidu hanbu na věky.

Na obranu vévody Welfa nutno podotknout, že „panně“ Matyldě bylo v té době 44 roků a vévodovi 17.

Celý ten příběh Matyldy a Welfa je podobný verzi Přemysla a Libuše (samozřejmě až na tu noční zdatnost).

Table of Contents

ı. Takhle Jirásek nepsal

Přemysl Oráč nebyl zemědělec!

Žila mýtická knížata?

Byla Libuše škaredá?

2. Pohledy do raného středověku

3. Padlé královny

4. Zakonzervované omyly

5. Trocha středověkého bulváru

6. Co v učebnicích nebylo

7. Jaké víno se pilo z kalicha

8. Trocha novověkého bulváru

9. Zapomenuté atentáty

10. To by člověk neřekl

11. Evropa v nás, my v Evropě