Historie

zase trochu

jinak

ANEB JAK VÁLČILI STAŘÍ ČECHOVÉ

(UKÁŽKA)

Richard Händl

Ilustroval Jakub Krejčí

JOTA

Brno/2011

Copyright © Richard Händl, 2011

Illustrations © Jakub Krejčí, 2011

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2011

ISBN epub 978-80-7462-369-1

ISBN mobi 978-80-7462-375-2

Předmluva

Věčná dějinná otázka, která nikdy nebude vyřešena: zda průběh dějin formují osobnosti, nebo zda si dějinný proces sám vytváří (lépe řečeno nachází) osobnosti, které společnost ovlivňují, a tedy zdánlivě dějiny tvoří.

Pravdivé mohou být obě odpovědi.

Pro případ první hovoří to, že známé dějiny z velké části tvořili lidé, kteří se pro to tvoření narodili, bylo jim to jaksi zadarmo dáno. Ano, myslím tím právě panovníky. Ti byli k tvorbě dějin odsouzeni svým původem a často na tom nemohli oni, ale ani ostatní nic změnit. Tak tomu bylo většinou.

Ten druhý případ zahrnuje lidi, kteří se k možnosti vyrábět dějiny dostali jinak, a ti ovšem poté dějiny změnili více než početnější první skupina. Nedá se ovšem vždy říci, zda to bylo k lepšímu, nebo k horšímu.

Typickým příkladem je povýšenec Napoleon — je to kladná, nebo záporná postava? Jak v čem a jak pro koho!

Papežové byli velmi často právě osobami pocházejícími z ne právě nejvyšších pater společnosti, kteří se zvolením dostali na samý vrchol. Snad nejvýznamnější římský papež Inocenc III. ovlivnil prostřednictvím IV. lateránského koncilu církev na několik staletí dopředu, což bylo rozhodně pozitivní. Zároveň nechal vyvraždit albigenské a spunktoval dvě křížové výpravy proti muslimům. Z hlediska zachování pořádku rozhodně dobré věci (až na ty křižáky). Jenže vyprávějte to albigenským mrtvolám!

Hitler byl zcela jistě záporný hnusák, ale možná právě tak trochu díky němu prožíváme nejdelší mírové období (drobné války z hlediska dnešní doby nepočítaje) v evropských dějinách.

Inocenc III., Napoleon Bonaparte, Adolf Hitler — byli nutnými produkty své doby? Nebo se prosadili bez ohledu na to, v jaké době žili? Změnilo by se zásadně něco, kdyby jejich místo v historii zaujal někdo jiný? To vše a další jsou otázky pro jistě výživné disputace s jalovým, protože nulovým výsledkem. Neboť platí výše uvedené: Věčná dějinná otázka, která nikdy nebude vyřešena: zda průběh dějin formují osobnosti, nebo zda dějinný proces sám si vytváří (lépe řečeno nachází) osobnosti, které společnost ovlivňují, a tedy zdánlivě dějiny tvoří.

Egoismus státu (států) je bezbřehý, prostě veliký. Když je na poměrně malém území blízko sebe mnoho států (např. Evropa), jejich ega se, pro to množství častěji než jinde, střetávají. Nastávají tak nevyhnutelné konflikty, jež mohou vyústit až do válek, které ale jistě komplikují hospodářské, kulturní, společenské a další vztahy mezi nimi. To je podle mého hlavní důvod, proč je dobré počet států jedné kulturní oblasti zmenšovat nějakým druhem sjednocování (pokud to lze), protože se tak logicky daří snižovat vnitřní konflikty tohoto nadnárodního celku.

Jak je ukázáno v druhé polovině této knížky, byli jsme vojensky velmi úspěšným národem v dobách odnepaměti do roku 1620. Tedy v dobách, kdy český panovník sice byl suverénem na svém území, ale český stát vždy patřil nějakou formou do rámce vyššího celku, který se po většinu této doby nazýval Svatá říše římská (později národa německého).

Kladný význam tohoto faktu pro naši historickou existenci je nezpochybnitelný. Vyplyne to třeba ve srovnání s Poláky, kteří vlastně dnes nemají historicky vymezené hranice, protože jejich sousedé (Čechové, Němci, Litevci, Rusové a jiní) si je od nejstarších dob posouvaly tak, jak jim to zrovna v té které době umožňovala jejich síla a vůle.

Proč? Jeden důvod se nabízí sám. Poláci do „naší“ říše začleněni nebyli! Polsko právně i symbolicky patřilo papeži, tedy je „ochraňoval“ Bůh. Jenže i tehdy platila obdoba ironické otázky, kterou pronesl Napoleon (a později ji papouškovala obludná figura J. V. Stalina): „Kolik divizí má papež?“ V polských souvislostech by mohla znít: „Kolik tisíc železem oděných jezdců v blízkosti Polska má papež z Vatikánu?“ Ostatně Polsko nějaký čas vůbec neexistovalo. Abych ten důvod doložil konkrétním historickým příkladem: v naší historii (v tomto případě většinou dávné) jsme často válčili s Poláky tak, že Němci byli naši spojenci. A v zásadě nikdy Poláci neválčili jako spojenci s Němci proti nám. Proč? To je nasnadě. S Němci jsme byli společně v říši my, Poláci ne!

V časech habsburského soustátí jsme byli až na výjimky (třeba právě Napoleon) chráněni velmi dobře. Proč? Protože habsburská monarchie byla soustátí!

Co platilo tehdy, platí i dnes. Dovoluji si tedy tvrdit, že bránit se evropské integraci (včetně té vojenské), vymezovat se proti Evropské unii, nechat se vystrnadit z rozhodovacích procesů v ní, chtít být nejsamostatnějším a nejchytřejším evropským státem je nonsens z hlediska logiky a zločin z hlediska české státnosti.

Autor

ı.

Evropské

detektivky

Tři mušketýři

aneb Buckingham versus

Anna Rakouská

Osoby a obsazení:

Anna Rakouská — španělsky Doňa Ana María Mauricia, byla 9. listopadu 1615 vyměněna za účelem sňatku s francouzským králem na neutrálním území Bažantího ostrova (mezi Francií a Španělskem) za francouzskou princeznu Alžbětu (také za účelem sňatku s budoucím španělským králem). Takhle se později vyměňovali špióni.

George Villierse, vévoda z Buckinghamu — byl původem z nižší šlechty. Na výsluní se dostal přes královské pokoje a postel anglického krále Jakuba I. — byl bisexuální. Nicméně také velmi chytrý a udatný. Úžasné bylo, že se mu podařilo udržet vliv a moc i za Jakubova nástupce Karla I. (který byl heterosexuální). Chlubil se, že měl za milenky tři královny, a všechny prý bil. S takovým renomé se nemohl divit, že byl zavražděn.

d’Artagnan a tři mušketýři — je zbytečné cokoliv psát. Ví se o nich všechno.

O knížkách Alexandra Dumase se ví, že velmi přispěly k poznání francouzské (ale nejenom) historie, a o románu Tři mušketýři (v celém rozsahu deseti dílů) to platí dvojnásob. V případě Mušketýrů také mnoho podrobností uváděných v románu docela přesně odpovídá historickým poznatkům. Například všichni čtyři mušketýři měli své historické předobrazy. Dokonce se, ač s malými změnami, jmenovali d’Artagnan, Athos, Porthos a Aramis. Naše hlavní postava se jmenovala Charles de Batz, a ten později se svolením francouzského krále Ludvíka XIII. a se souhlasem příbuzných z matčiny strany dostal skutečně predikát d’Artagnan. Příbuzným z matčiny strany totiž statek Artagnan původně patřil.

Román Tři mušketýři pochopitelně každý člověk čte odlišně, jinak v něm preferuje věci, které jsou pro něj zajímavé. Třeba pro mladého chlapce jsou pravděpodobně nejzajímavější hrdinské kousky mušketýrů. Pro dívky jsou důležité naplněné i nenaplněné lásky hlavních postav. Pro zralejší osoby spíše souvislosti s dějinami, politické i osobnostní konflikty, intriky a tak dále.

Rozhodl jsem se, že zvolím pro srovnání jednu epizodu z románu s historickou skutečností.

Protože mě samotného zajímalo, jak to vlastně bylo, a nikde jsem se rozuzlení nedozvěděl, začal jsem studovat milostnou, snad dokonce bulvární aféru George Villierse, vévody z Buckinghamu, s francouzskou královnou Annou Rakouskou (která byla vlastně Španělkou). Že se milostný příběh skutečně udál, je jasné při prvním průzkumu informací. Ale kardinální otázka a nejzajímavější odpověď na ni je, a to se jen tak člověk nedozví: vyspali se spolu vévoda a královna? Dumas mlží, ale spíše naznačuje, že královna se přes veškerou svou náklonnost k vévodovi zachovala správně a nenechala Boha „dopustit, aby motyku spustil“.

Při psaní historického románu raději neuvádět žádné datum

Co je tedy pravdy na tomto příběhu? Odpověď je jednoduchá. Všechno. Včetně zápletky s diamantovými přívěsky. Jenom jsou tam Dumasem přidána některá vymyšlená jména a také časová linka úplně přesně nekoresponduje s historií, byť Dumas záměrně neuvádí, kdy se co přesně stalo.

Trochu odbočíme. Psát historické romány je složité, ale psal je kdekdo. Skoro nikdo ovšem tak jako Alexander Dumas (pochopitelně je myšlen starší). Pro něj to bylo o to složitější, že jeho dokonalá dobrodružství, intriky, lásky, boje a vše ostatní muselo pasovat na historický základ. To není až takový problém v případě historických osobností, ale je problém vždy s chronologickou osou příběhu, zejména pokud se jedná o delší časový úsek.

Román Tři mušketýři začíná tak, že roku 1625 přijíždí d’Artagnan do Meungu, kde se potkává s posměšky hraběte de Rochefort. Skutečný d’Artagnan se narodil okolo roku 1615, což jaksi koliduje s výstupem v Meungu. Desetiletému chlapci na žlutém koni by se de Rochefort nesmál, to by se sám znemožnil. Těžko také mohl d’Artagnan jako desetiletý vyrážet na vojenskou dráhu u mušketýrů. Pro doplnění: první dva díly románu (tedy samotní Tři mušketýři) zhruba časově končí atentátem na vévodu z Buckinghamu v Portsmouthu 23. srpna 1628 a dobytím hugenotské pevnosti La Rochelle vojsky krále Ludvíka XIII., která kapitulovala 28. října 1628. V románu Alexandr Dumas neudává z pochopitelných důvodů skoro žádná časová data, a tak to vypadá, že celý románový příběh se odehrál během několika málo měsíců. Má to svoji logiku. Prostě s časovým rozvrhem v románu se muselo proti skutečným dějinám trochu manipulovat, aby příběh neztratil tempo.

Jaká tedy byla láska mezi vévodou Buckinghamen a královnou Annou? Dle všech dostupných zpráv se z hlediska Anny jednalo o opravdovou náklonnost. Důvodů z její strany bylo více. Její manžel král Ludvík XIII. ji zanedbával (byl bisexuální) nejen tělesně, ale i citově. V mládí byla pěkná a muži v té galantní době jí to dávali najevo. Anna ve své naivitě jejich dvoření přijímala až příliš ochotně, čímž své pověsti nejen škodila, ale poštvala si proti sobě i krále, a co horšího, i jeho prvního ministra, skutečného vládce Francie — kardinála Richelieua. Ten se do ní totiž také zamiloval, ale ona jej odmítla, a navíc ho zesměšnila. Není překvapením, že se často láska mění v nenávist, která se v tomto případě, postupem doby, měnila i v nelibost nad královniným chováním z hlediska cti krále a státu, a tedy se začalo jednat i o politiku.

S vévodou Buckinghamem to už nebylo tak jednoznačné. Byl to zkušený proutník, u nějž city nikdy nepřemohly jeho společensko-politickou roli, kterou hrál na anglickém dvoře. Navíc to byl povýšenec, který měl odjakživa přirozený mindrák ze vznešenosti, a mohla jej v jeho jednání popohánět i touha pokořit vysoce postavenou dámu a jejím prostřednictvím i Francii, která nechtěla spolupracovat na jeho protišpanělských plánech.

Buckingham, milord Bouquiquan (jak si jej domácí pofrancouzštili), byl v rámci tohoto příběhu ve svém životě ve Francii již potřetí, a to v období 24. května až 22. června 1625. Nový anglický král Karel I. mu dal za úkol vést politická jednání především s kardinálem Richelieuem a nakonec doprovodit a přivést svému králi do Londýna manželku, novou anglickou královnu (sestru Ludvíka XIII.) Henriettu — Marii.

Královna a vévoda se během těch dvou měsíců viděli poměrně málo, protože hned první audience Buckinghama u královny nebyla z hlediska slušnosti úplně v pořádku, a tak sám žárlivý král bránil v jejich styku, jak mohl.

Historické prameny (vesměs paměti významných či přímo účastnících se osobností té doby) mluví skoro výhradně o tom, že kritický čas, kdy se mohlo cosi odehrát mezi královnou a vévodou, nastal až při jeho odjezdu do Anglie (samozřejmě ještě na francouzské půdě), kdy doprovázel novou anglickou královnu Henriettu — Marii. Aspoň kus cesty Francií měl jet se svojí sestrou i král s královnou (i královnou matkou Marií Medicejskou), ale onemocněl, a tak jely pouze královny. Společná cesta byla z Paříže do Amiensu, kam celá ekipa dorazila 7. června 1625, a dále měli již pokračovat Angličané víceméně sami. V Amiensu se zdravotně přitížilo Marii Medicejské, a tak se tam celý průvod zdržel asi do 20. června. Tedy v tomto období nastala ona mnohokrát diskutovaná večerní příhoda mezi vévodou a královnou.

Byla láska naplněna?

Královna byla ubytována v biskupském paláci, za nímž byla krásná a velká zahrada svažující se k řece Sommě. Jednou navečer (ale už za soumraku) se do ní vydala Anna s doprovodem, v němž byl i Buckingham, na procházku. Tam se na chvilku v ohbí jedné aleje ocitli sami, a vévoda se pokusil o jakési sblížení. Královna však vykřikla a tím přivolala ostatní — a bylo v zásadě po všem. To je verze, kterou ve svých pamětech udává královnin komorník La Porte.

Paní de Motteville, o dost později královnina důvěrnice, vypráví, že královnu nechal na okamžik samotnou její podkoní, protože Buckingham královnu požádal o rozhovor a on se ze slušnosti vzdálil. Po královnině výkřiku ovšem hned přiběhl a byl pokárán za to, že ji opustil.

Vévoda de La Rochefocauld (kterému v té době bylo dvanáct let) zase tvrdí, že se vše odehrálo v jakémsi zahradním altánku, což samozřejmě vrhá na věc trochu kompromitující světlo.

Známá drbna té doby, pan Tallemant des Réaux (asi po dvaceti letech od události) tvrdí, že přítomna byla pouze paní de Vernes, ale zdržovala se v diskrétní vzdálenosti. Konkrétní vzdálenost ovšem uvedena není, a tak slovo diskrétní si můžeme vysvětlovat různě. Ovšem k tomu dodává: „Násilník porazil královnu na zem a do krve jí odřel stehna ozdobami na svých vyšívaných kalhotách, ale stejně nedocílil svého, protože křičela tak dlouho, až její společnice, která zprvu dělala, že neslyší, byla přece jen nucena jí přijít na pomoc.“ Dále tento vypravěč tvrdí, že v zahradě byla v té době přítomna i kněžna de Conti a ta měla poté říci králi, že „se může zaručit za královninu počestnost, ale nebyla by si tak jistá v otázce její počáteční odmítavosti“. V jiné verzi se udává, že „od pasu dolů je králi schopna se zaručit za její bezúhonnost, nikoliv však od pasu nahoru, neboť slzy tohoto milence snad dokázaly královnino srdce obměkčit“.

Zůstává královna Anna počestná od pasu dolů?

Objevil jsem ještě jednu verzi, kterou ve svých pamětech vypráví kardinál de Retz (Paul de Gondi). Sice byl v té době pouze patnáctiletý, ale stal se později významným a především dobře informovaným politikem. Jeden čas byl i milencem slečny de Chevreuse, dcery známé intrikánky vévodkyně de Chevreuse, která v mládí (právě v inkriminované době) byla jedinou a skutečnou důvěrnicí královny Anny. Ona postarší vévodkyně mu vyprávěla o královně Anně Rakouské, jak zaznamenal ve svých pamětech: „Jediný muž, kterého vášnivě milovala, byl vévoda Buckingham. Dala si s ním jednou v noci schůzku v malé zahradě v Louvru, a když se paní de Chevreuse, která tam s ní jediná byla, trochu vzdálila, zaslechla hluk, jako by dvě osoby spolu zápasily. Přiběhla ke královně a uviděla ji velmi vzrušenu a pana de Buckingham na kolenou před ní. Když se vracely domů, řekla jí královna toho večera tolik, že všichni muži jsou hrubí a nestydatí. Druhého dne ráno jí poručila, aby se zeptala pana Buckinghama, zda si je opravdu jist, že se nemusí bát, že by byla těhotná. Od té doby paní de Chevreuse neviděla na královně žádnou známku jiného milostného dobrodružství.“ Bohužel vévodkyně nedodává, co jí na otázku o možném těhotenství Buckingham odpověděl. Nicméně protože Anně bylo v té době dvacet čtyři let a byla už deset roků vdaná, je víc než pravděpodobné, že se v těchto věcech trochu vyznala. I když…!

Nechvalná sexuální praxe v bourbonské rodině

Pokud je známo, královna matka Marie Medicejská chtěla při sňatku čtrnáctiletých dětí (král Ludvík byl stejně starý), aby byl sňatek ihned a veřejně naplněn. Při svatební noci tedy noví manželé nebyli sami. Pravda, pro jistotu nenechala celý dvůr přihlížet potencionálním milostným hrátkám, ale přesto v ložnici mladých novomanželů zůstaly dvě porodní báby, které měly potvrdit, zda bylo zvykům a nutnosti uskutečněno zadost. Samozřejmě obě báby potvrdily — stalo se! Nic jiného se od nich nečekalo, a nic jiného ani nemohly říci. Šuškanda ale tvrdila, že královská mládež se sebe ani nedotkla. Později se král manželce neustále vyhýbal. Královna tedy moc zkušeností neměla, nicméně byla v té době již minimálně po jednom potratu a navíc — měla kamarádku. Ano, vévodkyni de Chevreuse. Ta zkušenostmi oplývala, a tak jí bezesporu, alespoň verbálně, doplňovala znalosti o těchto choulostivých věcech.

Politik, kardinál Richelieu: „Člověk je nesmrtelný a později bude spasen, avšak stát není nesmrtelný. Buď bude spasen nyní, nebo nebude spasen nikdy.“

A k těmto velmi zajímavým věcem přidám ještě jednu zajímavější příhodu související s chladným vztahem krále Ludvíka XIII. k ženám.

Když se vdávala králova sestra Marie Kristina za prince savojského (25. ledna 1619), pozvali mladí manželé Ludvíka (možná to dostali nařízeno), aby se podíval na jejich milostný akt při svatební noci. Zní to neuvěřitelně, ale skutečně se to stalo (zpráva pochází z depeše papežského nuncia v Paříži kardinála Bentivoglia a církev v těch dobách věděla vše). Dokonce do ložnice novomanželů musel krále donést pan de Luynes, jinak by ho tam nedostali, a zůstal tam s ním. Účelem bylo, aby se král podívanou vzrušil a bezprostředně poté se odebral do ložnice své manželky. Kdo to vše zorganizoval (patrně Marie z Medici), měl špatné vzdělání z oboru sexuologie. Princ Savojský byl asi jinak a dobře připraveným mužem pro tyto příjemné účely, proto také byl vybrán, aby to králi předvedl. Jenže když se zamindrákovanému troubovi předvede suverénní mistr, tak ten chudák se spíše psychicky zhroutí, než povzbudí. Po akci se král prý rozplakal a o nějaké návštěvě královny Anny nechtěl ani slyšet. Kdo by se tomu, pánové, divil, že?

Znásilnění se nedá prokázat po staletích

Vraťme se však k našemu příběhu. Zajímavost: vévodkyně de Chevreuse tvrdí, že událost se odehrála v Louvru, a ne v Amiensu, jako ostatní historické prameny, přičemž vévodkyně prokazatelně v Amiensu byla také. Tedy že by se spletla, je nepravděpodobné. Mohl se ovšem splést sám de Gondi při psaní svých pamětí a příhodu podvědomě umístit do Louvru. Každopádně si ale nemohl splést obsah toho, co mu vévodkyně sdělila. Pokud se ale tajná schůzka vévody s královnou v Louvru skutečně udála (a ejhle, Dumas o ní píše), potom by asi záhada byla rozřešena.

Mimochodem stará vévodkyně de Chevreuse královnu ve svém vyprávění vůbec nešetřila, a protože pro dokreslení osobnosti Anny Rakouské je to informace od člověka, který ji v mládí znal ze všech nejlépe (jak se všichni shodují), je dobré uvést i toto. Vyprávěla o ní, že „královna není Španělka ani duchem, ani tělem, že nemá temperament ani živost svého národa, že z toho má jen koketnost, ale tu v nejvyšším stupni. Kdysi se jí líbil pan de Bellegarde, starý, ale uhlazený a galantní podle módy dvora Jindřicha III. Znechutil se jí, když se s ní na odchodu k armádě u La Rochelle loučil a žádal ji — jen tak neurčitě — o dovolení, směl-li by před svým odjezdem od ní doufat v nějakou milost, a potom se omezil jen na to, že ji poprosil, aby milostivě položila ruku na jilec jeho meče. Zdálo se jí to tak hloupé, že mu to nikdy nemohla odpustit. Přijímala potom galantnosti pana de Montmorenci, třebaže jeho osobu ani tolik ráda neměla. Nelíbily se jí způsoby kardinála Richelieua, protože v lásce byl stejně pedantický, jako byl v jiných věcech poctivý, a proto také nedovedla snést projev jeho příchylnosti.

To je zhruba vše, co se mi podařilo zjistit o této choulostivé záležitosti. Je na čtenáři, jaké si udělá resumé.

A co královniny diamantové přívěsky? Tak to se také skutečně událo, a v příběhu se dokonce i historicky objevuje někdo jako milady, která Buckinghamovi v románu měla přívěsky ukrást. Píše o nich ve svých pamětech opět vévoda da La Rochefocauld, který se v pozdějších dobách stal jedním z milenců vévodkyně de Chevreuse. Tedy — byl takříkajíc u zdroje. Ty přívěsky nazývá ženkle (les ferrets) a byla to ozdobná zakončení stuh, kalounů sloužících k zapínání kabátů a kalhot. Vévodovi je měla nechat ukrást jistá krasavice Lucy Percyová, hraběnka z Carlislu.Ta byla dříve milenkou Buckinghama a ze žárlivosti na něj (a Annu Rakouskou) se nechala kardinálem Richelieuem přemluvit ke spolupráci s ním. Na nějakém plese viděla na vévodovi tyto přívěsky a usoudila správně, že jsou od královny Anny. Nechala je tedy ukrást a zbytek je stejný jako v románu o třech mušketýrech. Vévoda nechal uzavřít přístavy, dal vyrobit nerozeznatelné kopie a královně je poslal prostřednictvím svým špehů. Tedy vše sedí, jenom ten d’Artagnan se svými druhy se v této příhodě opravdu nevyskytoval.

Tato francouzsko-anglická historie s dějinami českých zemí zdánlivě nesouvisí. Nicméně musíme si uvědomit, že to vše bylo v průběhu třicetileté války, která začala v Čechách, jak si tehdy dobře uvědomovali Francouzi i Angličané. Český král Fridrich Falcký (Zimní král) byl totiž zetěm anglického krále Jakuba I. a za manželku měl jeho dceru Alžbětu. Král Jakub byl střízlivý politik a s přijetím české koruny pro svého zetě nesouhlasil. Proto se také nesnažil mu nějak výrazně pomoci. Jinak tomu bylo s Buckinghamem. Vévoda byl v Anglii hlavním propagátorem myšlenky podpory Fridrichu Falckému. Chtěl, aby se mu vrátila česká koruna i Rýnská Falc, kterých byl po Bílé hoře a dalších porážkách císařem Ferdinandem II. zbaven. Dokonce přesvědčil krále, aby najal vojsko vedené bývalým protihabsburským velitelem v Čechách hrabětem Mansfeldem. Vzhledem ke stavu anglické pokladny však bylo nedostatečné a výraznějších úspěchů nedosáhlo. V první fázi se tedy vzdal Buckingham myšlenky na znovuzískání české koruny pro Fridricha, ovšem ve falcké záležitosti jej podporoval všemi způsoby až do své smrti. Takže shrnuto, Buckingham měl rád českého krále, a tak by si možná zasloužil mít někde v Praze alespoň malou sošku.

Jana v tiáře

aneb Papež byl ženská

Co to je? To se někdo převlékl za ženu a hrál si na papeže? Římský biskup, který má hodnost papeže, přece nesmí být ženou! Chyba ale v názvu kapitoly není. To se jenom občas v historii udály věci, které by si člověk snad ani nevymyslel. Jedná se (možná!) skutečně o osobu, která se nazývala a nazývá papežka Jana a je s ní spojen fascinující příběh v dějinách římské církve. Je známo mnoho verzí této historické epizody, nicméně začínám tou nejznámější:

„Po svrchu řečeném Lvovi (papež Lev IV. zemřel snad 17. července roku 855 našeho letopočtu) nastoupil Jan (jako Jan VIII.), původem Angličan, který přišel z Mohuče a držel stolec dva roky, pět měsíců a čtyři dny, pontifikát byl prázdný jeden měsíc. Zemřel v Římě. Tvrdí se, že to byla žena. A když ji jako mladou v mužském převleku vzal její milenec do Athén, činila takové pokroky v různých vědách, že se jí nikdo nevyrovnal. Tak po přednáškách o triviu v Římě se jejími žáky a posluchači stali slavní mistři. A protože ji ve městě chovali v tak velké úctě, jak kvůli jejímu životu, tak i její učenosti, byla jednomyslně zvolena papežem.

Jako papež však otěhotněla s člověkem, se kterým se důvěrně stýkala. Protože neznala čas porodu, začala rodit na cestě ze Svatého Petra do Lateránu, a mezi Koloseem a kostelem sv. Klimenta povila dítě. Potom zemřela a byla prý na tomto místě pochována. A protože se papež vždy této cestě vyhýbá, jsou tací, kdo jsou naprosto přesvědčeni, že to dělá z ošklivosti nad tou událostí. Není uvedena ani v soupise papežů, jak kvůli svému ženskému pohlaví, tak kvůli ohavnosti takového jednání.“

Autorem této kronikářské zprávy (napsána v roce 1265), dalo by se říci uznávané jako základní, je Martinus Polonus, kterého si dříve Češi přivlastňovali s příjmením Bohemus (tak ho ve světě ovšem nikdo nezná). Tento Martin se narodil v Opavě někdy okolo první třetiny třináctého století, tedy v době, kdy Slezsko ještě patřilo k Polsku. Potom se odebral do Prahy, kde vstoupil do dominikánského řádu. Dále už jeho kariéra pokračovala v Římě, kde se stal načas i papežským kaplanem, a měl tak přístup ke všem vatikánským dokumentům.

Proslavil se jako církevní historik, zejména svým dílem Kronika papežství a císařství.

Ukamenována, pověšena, nebo klášter?

Od středověkých kronikářů se o tom ovšem můžeme dočíst prý zhruba v pěti stovkách pramenů, byť s odlišnými detaily. Pro ilustraci několik z nich:

Papežka Jana je po porodu, hned na cestě, přivázána k ocasu koně a lidem ukamenována, někdy také pověšena, v některých verzích i s dítětem. Jindy se dítě zachrání (byl to prý chlapec) a stává se z něj později biskup z Ostie. V jiných zase Janu nechali dožít buď v klášteře, nebo ve vězení. Zde představivost nezná hranic. Bodejť by ne, divím se, že příběh ještě nebyl zfilmován (tedy aspoň o tom nevím).

Anastázius

V příběhu o historii papežky Jany je jedna (možná klíčová) postava, a tou je její současník, známý pod jménem Anastázius. Je člověkem bezesporu velkých schopností, schopným ovšem všeho. Jednou se mu dokonce podaří, podvodem a násilím, nechat se zvolit papežem. V seznamu papežů se udává jako vzdoropapež, a volba se měla odehrát někdy v srpnu nebo září roku 855, tedy zhruba v té době, kdy je uvažováno o možném pontifikátu papežky Jany, která, jak je nutno dodat, by se jmenovala papež Jan VIII.

Anastázius je sice již tři dny po volbě svržen, je ale prapodivné, že není zabit ani nemusel utéci, a v klidu se stal v Římě opatem. Přežil potom několik dalších papežů, přičemž byl, a to je pro nás důležité, bibliotékářem církve v Římě.

Janin porod na nevhodném místě a v nevhodném čase.

Uvažuje se o tom, jaká mohla být jeho role ve vztahu k Janě. Tak především: jako bibliotékář (možná) z papežských záznamů odstraňuje vše, co s Janou souvisí, a vymazává ji tak z oficiálních církevních dějin. To samozřejmě má svoji logiku. Jsou ovšem i spekulace, že Anastázius je sám oním tajemným milencem Jany a že ona s ním snad už přichází z Athén do Říma. Nabízí se tak jedna trochu fantaskní teorie. Totiž že když neuspěl Anastázius, nechala se zvolit za papeže Jana, která patřila do blízkého okruhu předchozího papeže Lva IV., a je skutečností, že tehdy byli papeži voleni především z této skupiny.

Mohl to dobře umožnit tehdejší způsob papežské volby. V té době neexistovalo konkláve kardinálů, tak jak jej známe z pozdějších časů, ba ani volba jenom církevními hodnostáři. Papeže tehdy volil především římský lid. Což byl asi pozůstatek z „demokracie“ antického Říma, kdy jednoho císaře vojáci zabili a druhého sice vybrali, ale zvolit jej musel, po teatrálním výstupu, římský lid.

V tom zmatku tedy mohla být zvolena právě Jana jako Jan VIII., neboť byla pro svou povahu mezi lidem oblíbena a navíc nesmíme zapomenout na její mimořádné duševní schopnosti. Mohlo se tedy stát, že ačkoliv se to neplánovalo, byla k tomu Jana donucena, neboť jen tak mohla zachránit svého milence Anastázia.

Jedna důležitá poznámka: Teprve v době nedávno předcházející polovině devátého století bylo kněžstvo nuceno holit si vousy. To mohla být důležitá okolnost, která by Janě pomohla při skrývané záměně pohlaví. Dříve by to totiž nebylo možné, když se všichni kněží honosili vousem.

Table of Contents

1. Evropské detektivky

Tři mušketýři aneb Buckingham versus Anna Rakouská

Jana v tiáře aneb Papež byl ženská

2. Úvahy a srovnání

3. Perličky

4. Záhady, omyly, prekvapení, spiknutí, tajemství

5. Popravy

6. České válčení