Božena Němcová

Nejkrásnější pohádky

(ukážka)

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Božena Němcová – Nejkrásnější pohádky – e-kniha

Převyprávěla Slávka Kopecká

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

NEJKRÁSNĚJŠÍ

POHÁDKY

PŘEVYPRÁVĚLA A UPRAVILA

SLÁVKA KOPECKÁ

ILUSTROVALA LINDA PSOHLAVCOVÁ

OBSAH

ČERTŮV ŠVAGR

PYŠNÁ PRINCEZNA

PRINC BAJAJA

O KOHOUTKOVI A SLEPIČCE

O LABUTI

O POPELCE

O SLUNEČNÍKU, MĚSÍČNÍKU A VĚTRNÍKU

PRINCEZNA SE ZLATOU HVĚZDOU NA ČELE

ČERTŮV ŠVAGR

Petr byl už skoro chlapec na ženění, když mu jeho máma umřela. Petrův otec se podruhé oženil a vzal si mladou ženu. Ta ale nebyla hodná, trápila ho a on zakrátko umřel. Z Petra byl náhle sirotek. Když jeho otec zavřel oči, neměl Petr vůbec nic. I podíl po nebožce matce mu macecha upřela. Když se to Petr dozvěděl, zmocnila se ho zlost a lítost. Sbalil si raneček svých věcí a z rodinné truhlice vyndal stříbrný prsten s granátem. „Prstýnek mi dala máma a řekla, abych ho dal svému děvčeti. To také udělám!“ Petr strčil prsten do kapsy a truhlu zavřel. Když to macecha zjistila, řádila jako drak! A protože jí byl Petr dávno solí v očích, běžela hned za tepla žalovat vrchnosti, že je Petr zloděj a lhář! Že jí prsten ukradl. Pan vrchní ji vyslechl a odpověděl: „Nemějte žádnou starost, však my mu hlavu napravíme!“

Hned ten den večer přišel pro Petra biřic. Co mohl Petr dělat? Šel vedle biřice s hlavou sklopenou. Na zámku Petra vsadili do šatlavy. Pozdě v noci sice usnul, ale děsily ho strašné sny.

Časně ráno byl předvolán k panu vrchnímu.

„V hrdlo lže, milostpane!“ vykřikl Petr, když se dozvěděl, z čeho je obviněn.

„Prsten je můj, já ho zdědil po své mámě! Macecha mě o všechno připravila a ještě se opovažuje říci, že jsem ji okradl!“

„Takovou notou zná každý zpívat,“ odpověděl vrchní. „Pověz, kde máš ten prsten! Sic ti dám pořádných ran vysázet!“

„Milostpane, nedělejte to! Taková nespravedlnost se trestá!“ bránil se Petr.

„Ty budeš za krádež potrestán!“ zvolal vrchní. „Na vojnu s ním! Vojenský šat mu bude slušet a na krádeže v boji zapomene!“ Tak nespravedlivě rozhodla vrchnost a z Petra se stal na dlouhý čas voják. Na vojně ho ale zle trápili vojenští páni.

Až po létech dostal z vojny dovolenou. Shodil rychle vojenský šat a utíkal krajinou, seč mu síly stačily. Byl rozhodnutý, že už se nevrátí, a z vojny dezertoval.

Dávno už se necítil tak svobodně a blaženě. Slunce zapadlo, když Petr dorazil k vesnici, ve které se narodil. U tetčina statku skočil přes plot do zahrady a tiše se kradl ke dveřím.

„Tetko, otevřete!“ šeptal a klepal na okénko.

„Jdeš na dovolenou?“ ptala se vyděšená tetka.

„Utekl jsem z vojny, protože kdybych tam zůstal déle, umřel bych. Teď se jen obléknu do svých všedních šatů a půjdu dál. Kdyby mě tu biřicové hledali, řekněte, že jsem se utopil. Vojenskou čepici jsem hodil do rybníka!“

„Bože, čeho se na tobě dočkám!“ křižovala se tetka, ale šaty Petrovi donesla. Petr se pak vydal do světa hledat službu.

„Nepotřeboval byste pacholka?“ ptal se ve statku sedláka. „Přišel jsem z vojny a hledám službu.“

„Vysloužilý voják? Tak mladý? Táhni k čertu!“ odbyl ho sedlák. Smutně šel Petr dál, ale službu nenacházel. Ani v dalším stavení mu pšenice nekvetla. I odtud ho vyhodili se stejným doporučením: „Táhni jinam, jdi k čertu!“

„Kdybych jen věděl, kudy do pekla, šel bych tam rovnou cestou a možná, že bych dostal u čerta lepší službu než u nemilosrdných lidí.“ Tak naříkal Petr v lese, kde si pod stromem ustlal. Tu jde kolem pěkně oblečený pán v zeleném fráčku, s kloboučkem na kudrnaté hlavě.

„Sháníš službu, panáčku?“ zeptal se Petra.

„Aby ne. Ale nikdo mě nechce. Všude mě poslali k čertu! Kdybych jen věděl, kudy k němu jít!“

„A nebál by ses?“ zeptal se pán v kloboučku.

„Nebojím se ničeho, ani pekla,“ odpověděl Petr.

„Tedy se na mne podívej. Já jsem ten, koho hledáš!“ řekl a ve chvilce se proměnil v čerta.

Než se Petr vzpamatoval, byli oba v pekle.

„A už jsi u mě ve službě!“ řekl mu čert.

„Služba jako služba, třeba v pekle!“ odpověděl Petr a měl se k dílu.

„Sedm let budeš přikládat pod kotle. Pod první kotel dáš za den čtyři polena, pod druhý kotel osm, pod třetí dvanáct. Měj se ale na pozoru, aby ti oheň nevyhasl. A nikdy se do kotlů nedívej! Nikdy! Sic bych tě bez výplaty vyhnal. Budeš-li mi sloužit věrně, odměním se ti.“

Kdyby to nebylo v pekle, mohl Petr říci, že se má jako v nebi. Jíst a pít měl všeho do sytosti, a práce málo. Pod kotle přikládat nezapomněl – a víka odkrývat ho ani nenapadlo.

Po dlouhém čase se zeptal čerta, jak dlouho bude ještě u něho v pekle sloužit.

„Zítra jsi u mě sedm let!“ odpověděl mu čert. „Tvá služba končí!“

Petr byl rád, přece jen se mu po světě stýskalo. Na druhý den mu řekl čert: „Věrně jsi mi sloužil a já tě odměním! Tady máš kouzelný měšec. Kdykoliv ti vysype tolik dukátů, kolik budeš chtít. Měj se dobře, ale nezapomeň, že se tě lidé budou bát. Vždyť ses sedm let nemyl! Sedm let sis nestříhal vlasy! Dám ti dobrou radu do začátku: zůstaň takový, jaký jsi. A budou-li se tě lidé přece ptát, kdo jsi, pověz, že jsi čertův švagr!“

Petr poděkoval, vzal měšec a čerta ještě poprosil: „Můžeš mi teď říct, koho jsem v kotlích vařil?“

„Podívej se tedy,“ řekl čert a odkryl první víko. Petr uviděl zlou macechu.

V druhém kotli pana vrchního a ve třetím vojenského drába.

„Vidíš,“ pravil čert a přiložil na oheň polínka, „v kotlích se vaří nemilosrdná, zlá a nepřející srdce. V kotlích se vaří ti, kdož ti tolik ubližovali!“

Petr se pak s čerty rozloučil a jako zázrakem se probudil v lese, odkud kdysi putoval do pekla.

Strčil měšec do kapsy a vydal se do blízké vesnice. Jakmile přišel k první chalupě, začaly děti křičet, jako by je na nože bral: „Táto, mámo, čert, čert!“

Petr zamířil do hospody. „Spaste duši, to je čert!“ volal hostinský. Petr se smál a poručil: „Dejte mi pít! Já nejsem čert, jsem jen čertův švagr!“

Hospodský se sice vzpamatoval, ale pivo se natočit přece jen bál. Poslal do světnice malého sirotka Jiříčka.

„Jen pojď, hochu!“ zavolal ho Petr, „já ti nic neudělám, jsem člověk jako ty.“

Jiříček srdnatě přikročil k Petrovi a už za chvíli s ním byl jedna ruka. Vyprávěl mu smutný příběh svého dětství. I to, jak mu máma umřela, i to, jak ho táta vyhodil z domu. Petrovi se Jiříka zželelo, poručil mu sundat čepici a nasypal mu do ní celou kupu dukátů.

„Co si počnu s tolika penězi?“ ptal se Jiřík.

„Dělej s nimi, co chceš,“ odpověděl mu Petr.

„Já vím, co udělám. Rozdám dukáty chudým dětem. A zbytek dám panu učiteli, který mě naučí číst a psát!“

„To je dobrá volba, řekl Petr, když budeš mít dukátů málo, rád ti přidám!“

Jiřík vyběhl před hospodu a dukáty všem ukazoval. Když lidé slyšeli, jak s Jiříčkem čertův švagr mluvil, a dozvěděli se, že nemá ohnivý jazyk ani rohy, osmělili se. A hned běželi o dukáty také žádat! Petr se však k rozdávání moc neměl. V hospodě zůstal na noc. Sotva usnul, popadl ho za ruku jeho bývalý pán, čert.

„Petře, honem vstaň a běž do srubu, hospodský chce zabít Jiříčka pro peníze, které jsi mu dal!“

Petr vyskočil, vletěl do srubu a stačil hroznému skutku zabránit.

„Hříšníku!“ křičel, „půjdeš se mnou do pekla, kde se ve žhavém oleji vařit budeš.“

Hospodský omdlel – a když přišel k sobě, klekl před Petrem a prosil, aby mu odpustil. Že se jistojistě polepší. A na Jiříčka že už jen hodný bude.

Petr mu řekl: „Od této chvíle musíš Jiříka jako vlastního syna mít. Dej ho do učení a dobře s ním nakládej. Ublížíš-li mu, pamatuj, že tě hned do pekla odnesu, i kdybych byl od tebe jakkoliv daleko.“

Hospodský všechno okamžitě slíbil. A slib dodržel.

Brzy se o Petrovi, podivném čertově švagrovi, který lidem rozdává dukáty, dozvěděl samotný knížepán. Hospodský o něm Petrovi pověděl: „Náš knížepán není nejhorší, ale má dvě rozmařilé dcery po nebožce první ženě. Ty jeho dvě dcery rozhazují hrůzu peněz a lenoší, nic nedělají. A království pustne. Druhá manželka knížete také zemřela. Zanechala mu třetí dceru, Angelínu. Krasavici, dívku nádhernou, přičinlivou, pracovitou. Té by se při panování dobře vedlo, království by jen vzkvétalo – ale ty dvě starší dcery kdyby si chtěl čert vzít!“

„To já ale nezvládnu, já nejsem čert, jsem jen čertův švagr!“ smál se nahlas Petr.

Knížepán pak opravdu přijel v blyštivém kočáře za Petrem. I on se ho nejprve bál, ale jednal s ním jako s největším pánem, zval ho k sobě na zámek a pak ho prosil o peníze. Petr mu slíbil horu peněz, když si jednu z jeho dcer vybere za manželku.

„A kterou z mých tří dcer za manželku žádáš?“ zeptal se Petra kníže.

„Vyberu si sám!“ odpověděl Petr.

Když se kníže vrátil zpátky domů, řekl svým třem dcerám, že dostane od čertova švagra horu peněz a zachrání království, když si ho jedna z nich vezme za manžela.

Starší dvě princezny naříkaly: „Z nás dvou, otče, si žádná takovou obludu nevezme. I kdyby celá zem hladem umřít měla!“

„A co ty, milá Angelíno?“ zeptal se kníže s nadějí v hlase.

„Otče, když jen na tomto sňatku blaho země stojí, já se obětuji a čertova švagra si za manžela vezmu!“

„Mé dobré dítě!“ pravil kníže a s pláčem ji políbil.

Druhý den ráno přišel Petr do zámku na námluvy. Když ho starší sestry viděly, utekly před ním. Angelína zůstala.

„Věřím, krásná princezno, že se vám nelíbím. Ale nebojte se, brzy vše napravím!“ řekl Petr.

S knížepánem pak domluvil svatbu, nasypal mu horu dukátů a zamířil k lesíku, kde se poprvé před dávným časem setkal s čertem. Volal ho z plna hrdla. Po chvíli před ním stál jeho dobrý známý – čert!

„Co žádáš, švagře?“ ptal se Petra.

„Přeju si, abych byl pěkný chasník jako dřív. Aby se mě moje nevěsta přestala bát!“

„Pojď se mnou, švagříčku, za chvíli budeš jako vyměněný.“

Petr s čertem došli k malé studánce.

„V té studánce se umyj a budeš kluk jako buk.“

A Petr byl za chvilku krásný jako dřív. Samou blažeností padl čertu okolo krku. Pak spolu navštívili velké město, kde nakoupili krásné šatstvo, kočáry, koně, najali sloužící a Petr pak jako bohatý princ odjel za nevěstou.

Bylo den před svatbou a Angelína chodila po pokoji jako stín a se strachem pokukovala, jestli její ošklivý ženich – čertův švagr – už jede. Bála se ho. Sestry jen čekaly, až podivný ženich přiveze další věno. A tu se objevila řada vozů tažených koňmi, v čele jel překrásný kočár, v němž seděl skvostně nastrojený mladík. Vyskočil z vozu, vyběhl po schodech a objal Angelínu. Podal jí prstýnek, který kdysi dávno dostal pro svou nevěstu od své matky.

„Prstýnek je pro tebe. Ty jsi moje vyvolená a já tě budu mít nadosmrti rád!“ řekl jí.

Sestry stály u okna jako opařené.

Když tu najednou – kde se vzal, tu se vzal – čert.

Zvolal: „Jen se nelekejte, mé nevěsty spanilé. Co jsem ti slíbil, Petře: že budeš navždy mým švagrem! Ty máš jednu svou nevěstu – a já mám najednou hned dvě!“

To řekl spravedlivý pekelník a zmizel i s bezbožnými sestrami rovnou do pekla.

Petr byl pak spravedlivým a moudrým vladařem své země. Angelína byla jeho laskavou a milou ženou a oba se měli jako v pohádce. Radostně vzkvétalo také celé království.

PYŠNÁ PRINCEZNA

Na královský hrad byli povoláni slovutní malíři, aby namalovali podobiznu krále Miroslava. Mladý král by se rád oženil. Mezi obrazy, které dostal od svobodných princezen a kněžen, se našla jedna tvář nevídané krásy. Byla to princezna Krasomila ze sousedního království. A král Miroslav k ní zahořel láskou. Žádnou jinou za svou manželku zvolit nechtěl. Nechal se malovat, aby právě Krasomile poslal svůj obraz – a požádal o její ruku.

Zruční malíři se pustili do práce a v krátkém čase bylo v korunním sále vystaveno mnoho pěkných králových portrétů. Král si přišel vybrat ten nejlepší obraz pro vzácnou a krásnou princeznu Krasomilu.

„Milostivý králi,“ řekl mu dvořenín, „vaše sličná tvář ovšem všechny namalované podobizny předčí.“

Table of Contents

ČERTŮV ŠVAGR

PYŠNÁ PRINCEZNA