(ukážka)

Copyright © Lauren Billings, Christina Hobbs, 2013

Translation © Květa Kaláčková, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-613-5

ISBN mobi 978-80-7462-628-9

Prolog

Stáli jsme v tom nejhnusnějším apartmánu v Manhattanu, a zdaleka to nesouviselo jen s mou vrozenou averzí vůči umění: z objektivního hlediska byly všechny ty malby odporné. Chlupatá noha vyrůstající ze stvolu jako květina. Ústa nechutně přetékající špagetami. Můj nejstarší bratr a otec zamyšleně mručeli a přikyvovali, jako by přesně chápali, na co se to dívají. Snažila jsem se nás rychleji manévrovat vpřed, ale zdálo se, že musí existovat nějaké nevyřčené pravidlo týkající se postávání v hloučcích a obdivování umění. Teprve potom si můžeme užívat jednohubky, které byly na tácech po celé místnosti.

Přímo nad masivním krbem v druhé části apartmánu, mezi dvěma výstředními lustry, visela kresba struktury molekuly DNA a přes ni byl napsaný citát od Tima Burtona: Všichni dobře víme, že láska mezi dvěma živočišnými druhy je zvrhlá.

Rozesmála jsem se, tohle mě naprosto uchvátilo. „Fajn. Tamten je dobrej,“ prohodila jsem, když jsem se vrátila k těm dvěma.

Jensen si povzdechl. „To je ti podobný.“

Znovu jsem se koukla na obraz a pak zpátky na něj. „Proč? Protože je to jediná věc v téhle místnosti, co dává smysl?“

Podíval se na tátu a něco se mezi nimi odehrálo. Jako by si říkal o svolení. „Potřebujeme si s tebou promluvit o tvé práci.“

Chvilku mi trvalo, než se mi jeho slova, tón a výraz spojily. „Jensene,“ prohlásila jsem, „to se o tom opravdu budeme bavit tady?“

„Jo,“ přimhouřil zelené oči. „Je to poprvé za poslední dva dny, co tě pořádně vidím. Jsi pořád v laboratoři, jíš nebo spíš, sestřičko.“

Už několikrát jsem si všimla, že nejvýraznější charakterové rysy mých rodičů – duchapřítomnost, šarm, pozornost, impulzivnost a energičnost – jsou spravedlivě rozdělené mezi jejich pět potomků.

A v tuhle chvíli si na večírku uprostřed Manhattanu čelily duchapřítomnost a energičnost.

„Jsme na párty, Jensi. Máme si povídat o tom úžasném umění kolem nás,“ zdůraznila jsem a ležérně mávla směrem ke stěnám přecpaného obýváku. „Nepřijde ti skandální to … to o…“ Marná snaha. Vůbec jsem netušila, co je nejnovější společenský drb, a tahle malá vlaječka ignorance jen potvrdila bratrovu narážku.

Dívala jsem se, jak se snaží neobracet oči v sloup.

Táta mi podal jednohubku, která vypadala jako slimák na sušence, a já ji nenápadně odložila zpátky na tác s koktejly. Moje nové šaty kousaly a přála jsem si, abych se v laborce někoho zeptala na to stahovací prádlo, co jsem měla na sobě. Od prvního okamžiku, co jsem si ho oblékla, mi bylo jasné, že je musel vytvořit sám ďábel nebo člověk s velikostí XXXS.

„Ziggy, nejsi jen chytrá,“ řekl Jensen. „Jsi i zábavná a společenská. Navíc jsi krásná holka.“

„Žena,“ zamumlala jsem, abych to uvedla na pravou míru.

Naklonil se ke mně blíž, aby nás neslyšeli ostatní. Proboha, ještě aby někdo z newyorské smetánky zaslechl, jak mě poučuje, že se mám víc „prodávat“ ve společnosti. „Prostě nechápu, proč trávíme čas s mými přáteli, když jsme na tři dny přijeli navštívit tebe.“

Usmála jsem se na svého nejstaršího bratra a nechala vánek vděčnosti za jeho přílišnou starostlivou-super-duchapřítomnost, aby mě pohladil, a teprve potom jsem popustila uzdu žhavému záchvěvu podráždění: pálil jako kus horkého železa. Nejdřív mnou projel ostrý reflex a pak následovalo pomalejší, nesnesitelné pálení. „Mám skoro hotovej doktorát, Jensi. Na život budu mít spoustu času potom.“

„Tohle je život, Ziggy,“ řekl naléhavě a s očima doširoka otevřenýma. „Právě teď žiješ. Když jsem byl starej jako ty, titul mě vůbec nezajímal. Jediný, co mi dělalo starosti, bylo, abych se v pondělí neprobudil s kocovinou.“

Táta stál tiše za ním a tu poslední poznámku ignoroval. Ale souhlasně přikyvoval, že jsem nula, která nemá žádné přátele. Vrhla jsem na něj pohled „Nemohla bych to třeba mít po workoholickým vědci, který trávil vždycky víc času v laboratoři než doma?“, ale nevšiml si ho. Tvářil se stejně, jako když se ze sloučeniny, která má být rozpustná, vyklube pitomá usazenina na dně lahvičky: byl zmatený, možná z principu trošku naštvaný.

Po něm jsem zdědila energičnost, ale on měl vždycky pocit, že mám i trochu šarmu od mámy. Možná proto, že jsem ženská, nebo proto, že věřil, že každá generace má být lepší než ta předešlá. Prostě jsem měla zvládat rovnováhu mezi životem a kariérou líp než on. V den, kdy mu bylo padesát, si mě zatáhl do kanceláře a jednoduše prohlásil: „Lidi jsou stejně důležití jako věda, holčičko. Pouč se z mých chyb.“ A pak si srovnal na stole nějaké papíry a zíral na svoje ruce. Po chvíli mě to začalo nudit, vstala jsem a bez jediného slova odešla zpátky do laboratoře.

Očividně jsem selhala.

„Vím, že jsem drzej,“ zašeptal Jensen.

„To jsi,“ souhlasila jsem.

„A taky vím, že se ti pletu do života.“

Podívala jsem se na něj, jakože vím, co myslí, a zašeptala jsem. „Jsi taková moje osobní Athéna ochránkyně.“

„Až na to, že nejsem Řekyně a mám penis.“

„To jsem přece nemyslela!“

Povzdechl si a táta si konečně uvědomil, že by mu mohl pomoct. Hned mi přišlo trochu divný, že za mnou tihle dva jedou uprostřed února na návštěvu, ale moc jsem nad tím nepřemýšlela. Táta mě objal, až mě skoro rozdrtil. Jeho sevření bylo vždycky mnohem silnější, než na jaké se svýma dlouhýma hubenýma rukama vypadal. „Ziggs, jsi fajn holka.“

Usmála jsem se jeho obsáhlé povzbuzující řeči. „Díky.“

Jensen dodal: „Víš, že tě máme moc rádi, viď?“

„Já vás taky. Většinou.“

„Ale… ber to jako výsledek pozorování, jo? Prostě jsi závislá na práci. Jsi závislá na všech zkratkách, které se ti zdají nutné pro tvou kariéru. Možná vždycky přebírám iniciativu a snažím se ti organizovat život…“

„Možná?“ skočila jsem mu do řeči. „Rozhodls za mě vždycky všechno. Od toho, kdy mi máma s tátou sundali postranní kolečka od kola, až po to, kdy mi prodloužili večerku a mohla jsem být venku i po setmění. Tehdy už jsi s náma ani nebydlel, Jensi. Bylo mi šestnáct.“

Probodl mě pohledem. „Přísahám, že ti nechci říkat, co máš dělat, jenom…“ Odmlčel se a rozhlížel se kolem, jako by to za něj mohl doříct někdo jiný. Žádat Jensena o to, aby přestal rozhodovat, bylo jako žádat kohokoliv jiného, aby na deset krátkých minut přestal dýchat. „Jen si prostě někam s někým vyjdi, hmm?“

„S někým? Celou dobu se mi snažíš dokázat, že nemám žádné přátele. To sice není tak úplně pravda, ale komu mám prosím tě zavolat, aby se mnou šel do akce s názvem vyraž-ven-a-žij? Doktorandům, kteří jsou všichni ponoření do výzkumu stejně jako já? Máme za sebou biomedicínské inženýrství. Nejsme parta společenských týpků, abys věděl.“

Zavřel oči. Potom chvíli zíral na strop, ale pak vítězně pozvedl obočí. Když se ke mně otočil, měl oči plné naděje. Koukal na mě s neodolatelnou bratrskou něžností: „A co třeba Will?“

Sotva to dořekl, chmátla jsem po tátově nedotčeném šampaňském a kopla ho do sebe.

***

Nepotřebovala jsem, aby to Jensen opakoval. Will Sumner byl Jensenův nejlepší kamarád z výšky, nějakou dobu byl tátův zaměstnanec, a jen tak mimochodem – muž mých pubertálních fantazií. Zatímco já jsem pro něj vždycky byla jen docela milá šprtka, malá sestřička jeho kámoše. Will byl drsňák s věčným úsměvem, propíchnutýma ušima a modrýma očima, které hypnotizovaly každou holku, co se ochomejtla kolem.

Když mi bylo dvanáct a Willovi devatenáct, přijeli s Jensenem k nám na Vánoce. Will mluvil sprostě a byl – už tehdy – neodolatelný. Hrával v garáži na baskytaru a celé prázdniny prolaškoval s mojí starší sestrou Liv. Po vysoké pracoval přes léto pro mého otce. Mně bylo tehdy šestnáct. Vyzařoval tak silné sexuální charisma, že jsem kvůli němu dala svoje panenství úplně obyčejnému klukovi ze třídy, jen abych si ulevila od vzrušení, které jsem cítila ve Willově společnosti.

Věděla jsem, že se s ním líbala moje sestra – a taky, že je pro mě moc starej – ale v tichých zákoutích srdce jsem si přiznala, že to byl první kluk, kterého jsem chtěla políbit a kvůli kterému jsem se dotkla sama sebe, když jsem na něj ve tmě svého pokoje tajně myslela.

Na jeho ďábelský úsměv a vlasy padající ležérně přes pravé oko.

Na jeho jemné, svalnaté předloktí a opálenou kůži.

Na jeho dlouhé prsty a na malou jizvičku na bradě.

Kluci v mém věku mluvili všichni stejně, zatímco Will měl hluboký tichý hlas. Jeho pohled byl trpělivý, vševědoucí. Jeho ruce nebyly neposedné a netrpělivé, ale většinou je měl zastrčené v kapsách. Když kolem šla nějaká holka, vždycky si olíznul rty a tiše, sebevědomě komentoval její prsa, nohy i rty.

Zamrkala jsem a podívala se na Jensena. Už pěknou chvilku mi není šestnáct. Je mi čtyřiadvacet a Willovi třicet jedna. Viděla jsem ho před čtyřmi lety na Jensenově smolné svatbě a jeho tichý, charismatický úsměv se ještě prohloubil. Byl působivější a bláznivější. Dívala jsem se tehdy fascinovaně, jak Will vklouzl do šatny se dvěma družičkami mojí švagrové.

„Zavolej mu,“ popoháněl mě Jensen a rušil tak moje vzpomínky. „Ten to s kariérou i životem umí báječně. Zná to tady a je to hodnej chlap. Jenom… prostě s ním běž ven, jo? Postará se o tebe.“

Snažila jsem se potlačit šimrání, které se mi rozběhlo po celém těle, sotva to můj milý bratr dořekl. Nebyla jsem si jistá, jak bych si přála, aby se o mě Will postaral. Nechtěla jsem původně, aby byl jen kamarádem mého bratra, který mi pomáhá zapojit se do společnosti? Nebo jsem skutečně toužila podívat se dospělýma očima na předmět svých nejdivočejších snů?

„Hanno,“ přidal se táta. „Slyšelas?“

Strčila jsem prázdnou skleničku procházejícímu číšníkovi a vyměnila ji za novou. „Slyšela, tatínku. Zavolám Willovi.“

Jedna

První zazvonění. Druhé.

Zastavila jsem se, odtáhla jsem žaluzii, vykoukla z okna a zamračila se na oblohu. Pořád byla tma, ale nakonec jsem přesvědčila sama sebe, že je víc světla než před chvílí a že u obzoru se začíná míchat růžová s fialovou. Technicky vzato bylo už ráno.

Od rozhovoru s Jensenem uběhly tři dny a právě probíhal i třetí pokus dovolat se Willovi. Netušila jsem, co mu vlastně řeknu – a co můj drahý bratr čekal, že mu řeknu, ale čím víc jsem o tom přemýšlela, tím víc jsem si uvědomovala, že má Jens pravdu: pořád trčím jen v laboratoři. Obsah mojí lednice se skládá z pochybně vypadající zeleniny, podezřelých rychlovek a zmražených večeří. Celý můj život se točí jen kolem toho, abych dodělala školu a rozjela dokonalou vědeckou kariéru. Až dneska jsem ucítila podivné vystřízlivění a začala jsem si uvědomovat, jak málo toho kromě laboratoře v životě mám.

Navíc měla moje rodina očividně stejný pocit a Jensen si z nějakého důvodu myslel, že řešením, které mě zachrání od hrozby, že zůstanu sama, bude Will.

Já jsem do něho takovou naději nevkládala. Vlastně jsem do něj nevkládala žádnou naději.

Naše společná minulost byla velmi skromná a bylo dost dobře možné, že si mě nebude vůbec pamatovat. Byla jsem jenom malá ségra v pozadí, nenápadná šmouha na jeho dobrodružstvích s Jensenem a románkem s mou sestrou. A najednou mu volám, abych – co? Aby mě vzal ven? Zahrál si deskovku? Naučil mě, jak…

Tu myšlenku jsem ani nemohla dokončit.

Chtěla jsem zavěsit. Přemýšlela jsem, že zalezu zpátky do postele, řeknu bráchovi, ať mi políbí, a najdu si další vědecký projekt. Ale když jsem byla v polovině čtvrtého zazvonění a telefon jsem svírala tak pevně, že ho pravděpodobně budu cítit v dlani ještě druhý den ráno, Will to zvedl.

„Prosím?“ jeho hlas byl přesně takový, jaký jsem si ho pamatovala. Silný a znělý, ale ještě hlubší. „Haló?“ zopakoval.

„Wille?“

Zhluboka se nadechl a já si představila, jak se usmál. „Ziggy?“

Zasmála jsem se: jasně že si mě pamatuje takhle. Takhle už mi říká jen moje rodina. Nikdo nikdy přesně nevěděl, co to znamená – určitě dalo dvouletému Ericovi pořádně zabrat, než něco takového vymyslel – ale chytlo se to. „Jo. Tady Ziggy. Jaks to…?“

„Včera mi volal Jensen,“ vysvětlil. „Řekl mi o své návštěvě a o tom, jak se tě snažil nakopnout. Zmínil se, že se asi ozveš.“

„No, tak tady mě máš,“ řekla jsem nesměle.

Ozvalo se zamručení a zašustění peřin. V tu chvíli se mi hlavou rozhodně nehonily představy nahého Willa v posteli. V břiše se mi rozvířili motýlci a vlétli mi až do krku, když jsem si uvědomila, že je unavený, protože spal. Fajn, možná ještě tak docela nebylo ráno.

Znovu jsem vykoukla z okna. „Nevzbudila jsem tě, že ne?“ Ani jsem se nepodívala na hodiny, a teď mě to trochu vyděsilo.

„V pohodě. Stejně by mi za…“ odmlčel se a zazíval, „… za hodinu zazvonil budík.“

Pokořeně jsem se zaculila. „Promiň. Byla jsem trochu… nesvá.“

„Ne, ne, to je v pohodě. Úplně jsem zapomněl, že tady bydlíš. Slyšel jsem, že se držíš celý tři roky v bezpečí laboratoře.“

Mírně mi poskočil žaludek, když jsem si uvědomila, že mě ten hluboký hlas škádlí. „Takže jsi na Jensenově straně?“

Zjemnil hlas. „Má o tebe jenom strach. Je to tvůj velkej brácha a starat se o tebe je jeho nejoblíbenější práce.“

„S tím souhlasím.“ Přešla jsem místnost, potřebovala jsem něco dělat, abych se zbavila nervozity. Líbilo se mi, že si Will téhle Jensenovy stránky všiml. „Měla jsem se ozvat dřív…“

„To jsem mohl i já,“ posunul se a podle zvuku jsem hádala, že se posadil. Slyšela jsem, jak při protažení zasténal. Zavřela jsem oči. Znělo to úplně jako při sexu, což mě mírně rozrušilo.

Dýchej nosem, Hanno. Hlavně klid.

„Chtěl bys dneska něco podniknout?“ A byla jsem celá rudá. Jasně, klid.

Zaváhal. Málem jsem si jednu střelila za to, že mě ani nenapadlo, že by mohl mít jiné plány. Třeba práci. A po práci možná něco s přítelkyní. Nebo se ženou. Najednou jsem zaznamenala každičký zvuk, který se ozval v praskajícím tichu telefonu.

Uplynula celá věčnost, než odpověděl. „A co by sis tak představovala?“

Nahrál mi. „Večeři?“

Na delší chvíli se odmlčel. Bolelo to. „Mám dneska večer schůzku. Co zítra?“

„To jsem v laborce. Už jsem si naplánovala osmnáctihodinovou směnu. Musím pohnout s těmi buňkami, rostou opravdu pomalu a fakt bych se oddělala, kdybych to pokazila, a musela začít znovu.“

„Osmnáct hodin? To je pěkně dlouhá šichta, Ziggs.“

„Já vím.“

Zamručel a pak se zeptal: „Na kolikátou jdeš dneska do práce?“

„Někdy později,“ koukla jsem na hodiny. Bylo teprve šest. „Tak kolem deváté, desáté.“

„A nechtěla by sis se mnou zaběhat v parku?“

„Zaběhat? Jako doopravdy zaběhat?“

„Jasně,“ řekl a už se nesnažil svůj smích maskovat. „Ne takové to běhání někdo-mě-honí, ale spíš běhání jdu-si-zacvičit.“

Silou jsem přivřela oči a cítila jsem povědomé šimrání. Vybízelo mě, abych do toho šla. Je to výzva, kterou musím překonat. Pitomej Jensen. „Kdy?“

„Tak za půl hoďky?“

Znovu jsem vyhlédla z okna. Teprve svítalo. Na zemi ležel sníh. Výzva, připomněla jsem si. A s tou myšlenkou jsem znovu přimhouřila oči: „Napiš mi, kde se sejdeme. Budu tam.“

***

Byla zima. Abych byla přesnější, kurevsky mrzlo.

Znovu jsem si přečetla Willovu textovku, že se potkáme poblíž u brány do Central Parku na rohu Páté a Deváté avenue. Procházela jsem se sem a tam, abych nezmrzla. Ranní vzduch mě pálil na tvářích a přes tenkou látku kalhot se mi dral na kůži. Měla jsem si vzít čepici. Měla jsem si uvědomit, že je únor v New Yorku a do parku chodí jenom blázni. Necítila jsem prsty a měla jsem vážné obavy, že mi z ledového větru upadnou uši.

V okolí se pohybovalo jen pár lidí: několik zbytečně ambiciózních běžců a mladý pár, který se k sobě tulil na lavičce pod obřím vysokým stromem. Drželi v rukou kelímky s něčím, co vypadalo teple a lahodně. Hejno šedých ptáků se krčilo k zemi a slunce vykukovalo nad vršky mrakodrapů v dálce.

Po většinu svého života jsem balancovala na hraně mezi přijatelnou společnicí a nevázanou podivínkou, takže bylo jasné, že už jsem byla ve společnosti mockrát vyvedená z míry: třeba tehdy, když jsem dostala cenu za výzkum před tisíci rodičů a studentů na výšce, nebo skoro pokaždé, když jsem si šla koupit něco na sebe. Nejvíc mě poznamenalo, jak po mně Ethan Kingman ze střední chtěl, abych mu ho vykouřila, a já neměla vůbec tušení, jak se to dělá, abych u toho zvládla dýchat. A divně jsem se cítila i teď. Pozorovala jsem oblohu, která s každou další minutou světlala, a s nadšením bych se všem těm vzpomínkám vyhnula, jen kdybych tu nemusela být.

Nešlo o to, že bych nechtěla jít běhat… vlastně jo, to byla velká část celého problému. Nechtěla jsem jít běhat. A neděsila jsem se setkání s Willem. Byla jsem jen nervózní. Pamatovala jsem si, jaký je – jeho přítomnost byla vždycky klidná a hypnotická. Něco z něj vyzařovalo sex. Nikdy jsem s ním ještě nebyla o samotě a trochu jsem se bála, že ztratím rovnováhu a nezvládnu to.

Bratr mi dal úkol – běž a žij život naplno. Věděl moc dobře, že jestli je nějaká cesta, jak si pojistit, že se do toho pustím, musím mít pocit, že mi něco uniká. Bylo mi jasné, že to nebyl Jensenův záměr, ale najednou jsem se potřebovala dostat Willovi do hlavy. Chci se učit od mistra a v některých věcech být víc jako on. Musím se chovat, jako bych byla na tajné misi: proniknu do něj, dostanu se ven a uprchnu bez sebemenší újmy.

Nebudu jako moje sestra.

Liv se totiž v sedmnácti nechala sbalit devatenáctiletým Willem, který byl samý piercing. Tehdy jsem se hodně naučila o tom, jak to vypadá, když se holka zaplete s grázlem. Will Sumner totiž té definici přesně odpovídal.

Všichni chtěli moji sestru, ale Liv nikdy nikoho nechtěla tolik jako Willa. Jenom Willa.

„Zig!“

Hlava mi vystřelila vzhůru směrem, ze kterého se ozvalo moje jméno, a uviděla jsem muže ze svých myšlenek, jak mi přichází vstříc. Od té doby, co jsem ho neviděla, vyrostl. Byl vysoký a hubený, jeho trup se zdál nekonečný a s dlouhými končetinami by měl vypadat nešikovně, ale podařilo se mu získat i jakousi eleganci. Vždycky na něm cosi bylo, cosi magického a neodolatelného. Nikdy nebyl typický hezoun, ale muž přede mnou byl ještě mnohem krásnější, než Will před čtyřmi lety, na kterého jsem vzpomínala.

Usmíval se pořád stejně: trochu nakřivo a vždycky váhavě, což mu propůjčovala neustálý nádech nezbednosti. Když přicházel blíž, kouknul se směrem k jezírku, a já si tak mohla prohlédnout křivku jeho brady i jeho jemného, opáleného krku, který mizel pod rolákem od bundy.

Jeho úsměv se ještě rozšířil. „Dobré ráno. Myslel jsem si, že jsi to ty. Pamatuju si, žes takhle vždycky popocházela, když jsi byla nervózní ze školy nebo tak. Tvoje máma z toho vždycky šílela.“

Bez přemýšlení jsem k němu přiskočila a pevně ho sevřela v náručí. Ani jsem si nepamatovala, že bych k němu někdy byla tak blízko. Hřál a pevně mě k sobě přitiskl. Zavřela jsem oči, když si položil bradu na temeno mojí hlavy.

„Moc rád tě zase vidím.“ Zdálo se mi, že mě jeho hluboký hlas rozvibroval.

Neochotně jsem poodstoupila a nadechla se čerstvého vzduchu, který se mísil s jeho čistou vůní. „A já tebe.“

Shlížel na mě jasně modrýma očima zpod černé čepice, pod kterou měl nedbale zastrčené tmavé vlasy. Přišel ke mně blíž a dal mi něco na hlavu. „Říkal jsem si, že by se ti mohla hodit.“

Sáhla jsem si na hlavu a nahmatala tlustou vlněnou čepici. Páni, to je tak roztomile okouzlující. „Díky. Tak to vypadá, že mi nakonec uši neupadnou.“

Zaculil se, udělal krok vzad a prohlédl si mě od hlavy k patě. „Vypadáš… jinak, Ziggs.“

Zasmála jsem se. „Takhle mi už celou věčnost nikdo neřekl.“

Přestal se usmívat a prohlédl si můj obličej, jako by na něm při troše štěstí mohl najít vytetované moje křestní jméno. Vždycky mi říkal jen Ziggy, stejně jako moji sourozenci – Jensen, jak jinak, ale i Liv a Niels a Eric. Když jsem ještě bydlela doma, byla jsem vždycky jen Ziggy. „No, a jak ti teda říkají kamarádi?“

„Hanni,“ šeptla jsem.

Usmál se a pořád na mě zíral. Na můj krk, na rty a potom začal zkoumat moje oči. Ta síla mezi námi byla úplně hmatatelná… ne. To jsem se musela splést. Tohle bylo přesně to nebezpečí kontaktu s Willem Sumnerem.

Jsi tajná agentka, Hanno.

„Takže,“ pozvedla jsem obočí, „jdeme běhat.“

Zamrkal, jako by si uvědomil, kde jsme. „Jo, jasně.“

Přikývl a přetáhl si čepici přes uši. Vypadal úplně jinak než v devatenácti – upraveně a úspěšně – ale když jsem se podívala dostatečně zblízka, ještě pořád jsem našla zarostlé dírky po náušnicích.

„Takže, zaprvé,“ prohlásil a já se rychle začala soustředit na jeho obličej, „dávej si pozor na námrazu. Docela se jim daří udržovat cestičky bez ledu, ale když nebudeš dávat pozor, můžeš si i tak pěkně ublížit.“

„Fajn.“

Ukázal na pěšinku vinoucí se podél zamrzlé vody. „Tohle je menší okruh. Vede kolem jezírka a pro naše potřeby je perfektní, protože má několik kopečků.“

„Tohle běháš každej den?“

Zasmál se a zavrtěl hlavou. „Tenhle ne. Má jen dva a půl kilometru. Protože jsi začátečník, první a poslední část tratě jenom půjdeme, poběžíme jen kilometr a půl uprostřed.“

„A proč neběžíme tvůj okruh?“ zeptala jsem se. Nelíbilo se mi, že kvůli mně zpomaluje nebo mění svoje zvyklosti.

„Protože má skoro deset kilometrů.“

„To bych dala,“ nezdálo se mi to tak zlý. Je to jen něco málo přes devět tisíc metrů… cítila jsem, jak mi mizí úsměv z tváře, když jsem si to pořádně promyslela.

S přehnanou trpělivostí mě pohladil po hlavě. „Samozřejmě že bys to dala. Ale nejdřív uvidíme, jak ti to půjde dneska, a pak si o tom promluvíme, ano?“

A pak? Pak na mě mrknul.

***

Jak se ukázalo, nebyla jsem zrovna dobrý běžec.

„Tohle fakt děláš každý ráno?“ funěla jsem.

Přikývl a vypadal, jako by si jen užíval lehkou ranní procházku. Já myslela, že umřu.

„Kolik ještě zbývá?“

Zahleděl se na mě a ve tváři měl samolibý – a neodolatelný – úšklebek. „Ještě osm set metrů.“

Proboha.

Narovnala jsem se a vytáhla bradu výš. Tohle dám. Jsem mladá a… mám bezvadnou fyzičku. Celé dny jsem na nohou, přebíhám z jedné laboratoře do druhé, a když jdu domů, vždycky to vezmu po schodech. Tohle prostě dám.

„Fajn…“ řekla jsem. „Je mi skvěle.“

„Už ti není zima?“

„Nee,“ cítila jsem, jak mi krev pumpuje v žilách a srdce divoce bije v hrudi. Nohy duněly o chodníček a zima už mi opravdu nebyla.

„Baví tě tvoje práce, když pomineme fakt, že nemáš chvilku volna?“ zeptal se a jeho dech se ani nezachvěl.

„Zbožňuju svoji práci,“ huhlala jsem. „Je božský pracovat s Liemackim.“

Chvíli jsme si povídali o mém projektu a lidech v laboratoři. Znal pověst mého vedoucího na poli vakcín a byla jsem naprosto ohromená, když jsem zjistila, že Will sleduje literaturu; dokonce i v oblasti, která se ve světě rizikového kapitálu neukázala vždycky v nejlepším světle. Ale nezajímala ho jen moje práce; chtěl vědět všechno z mého života a vyptával se na něj, i když pro mě to byla nepopsaná stránka.

„Můj život je laboratoř,“ řekla jsem a podívala se na něj, abych odhadla míru odsouzení. Sotva mrknul. Pracovala tam se mnou spousta doktorandů a taky čerstvých doktorů, kteří byli v jednom kuse zavalení papíry. Ale kromě dvou lidí, se kterými jsem si byla blíž než s ostatními, jsem neměla nikoho, koho bych mohla nazývat přáteli. „Jsou skvělí,“ vysvětlovala jsem. Polkla jsem a pak se zhluboka nadechla. „Ale oba už mají rodiny, děti. Nejsou to kamarádi, se kterýma bych si po práci vyrazila na kulečník.“

„Myslím, že na kulečníku už v tu dobu, co končíváš, mají stejně zavřeno,“ škádlil mě. „Není to náhodou ten důvod, proč jsem teď s tebou? Abych na tebe dal trochu pozor – dostal tě ze stereotypu?“

„Pravda,“ zasmála jsem se. „I když jsem z toho byla dost otrávená, jak mi Jensen bez servítků oznámil, že bych měla překopat svůj život, nebyl zas tak daleko od pravdy.“ Odmlčela jsem se a uběhla pár dalších metrů. „Prostě jsem se dlouho soustředila jen na práci, abych se dostala na další stupeň, a pak na další a na další a v podstatě jsem se ani nezastavila, abych si cokoliv z toho pořádně užila.“

„Hmm, to není moc dobrý,“ souhlasil okamžitě.

Snažila jsem se ignorovat jeho pohled a oči jsem měla pevně zaměřené na chodník před námi. „Přijde ti někdy, že lidi, co pro tebe nejvíc znamenají, nejsou ti, se kterýma se vídáš nejvíc?“ Když neodpověděl, dodala jsem: „Poslední dobou se mi zdá, že doopravdy nemakám na tom, na čem mi skutečně záleží.“

Ve svém periferním vidění jsem zaznamenala, jak odvrátil pohled a přikývl. Trvalo věky, než odpověděl, ale když se k tomu konečně dostal, zamumlal. „Jo, to chápu.“

Za chvilku se ale začal smát a já se na něj překvapeně otočila. Smál se tak hluboce, že mi ten zvuk rozvibroval kůži a dostával se mi až do kostí.

„Co to děláš?“ zeptal se.

Podívala jsem se, kam zírá. Na můj hrudník a na něm zkřížené ruce. „Prostě mě bolí prsa. Jak to vy chlapi děláte?“

„Tak zaprvý, my nemáme…“ mávnul nejasně směrem k mojí hrudi.

„Ale co to jiný náčiní? To jako běháš v boxerkách?“ Kruciš, co to se mnou je? Problém číslo jedna: chybí mi filtr toho, co vypustím z pusy. Nikdy jsem nebyla moc opatrná, ale vedle Willa jako by se komunikace mezi mým mozkem a pusou dočista vypařila.

Znovu se na mě podíval. Byl zmatený a málem zakopnul o zlomenou větev. „Cože?“

„Jestli nosíš bo-xer-ky,“ zopakovala jsem a rozdělila slovo do tří slabik. „Nebo máte něco, co udrží vaše mužské partie, aby ne …“

Přerušil mě hlasitým vyštěknutím smíchu, které se rozlehlo mezi stromy. „Ježíši.“

„Jsem jen zvědavá,“ prohodila jsem.

„Jasně, zvědavá. Nenosíme boxerky,“ pokračoval a zdálo se, že se vzpamatovává z mého bláznivého výpadu. „To by se nám tam toho pletlo trochu moc. Obzvláště v mém případě.“

„To máš jako nějaké speciální tohle?“ popichovala jsem ho.

Ohromeně se na mě otočil. „Jestli to opravdu potřebuješ vědět, nosím běhací šortky. Jsou vypolstrované, aby byl můj pašák v pohodě.“

„Holky v tomhle mají docela štěstí. Dole se nám nic,“ zamávala jsem divoce rukou, „nebimbá. Jsme prostě úsporný.“

Doběhli jsme k cílové rovince a přešli do chůze. Will se vedle mě tiše zasmál. „To jsem si všiml.“

„Já vím, jsi odborník.“

Podezíravě se zamračil. „Prosím?“

Na zlomek vteřinky se můj mozek přece jen pokusil filtrovat, co vyjde z pusy ven, ale už bylo pozdě. „No… odborník na kundičky,“ zašeptala jsem a to slovo na k jsem sotva vyslovila.

Vykulil na mě oči a trochu zavrávoral.

Zastavila jsem se a přidřepla si, abych popadla dech. „Sám jsi to říkal.“

„Kdy jsem, prosím tě, řekl, že jsem odborník na kundičky?“

„Nepamatuješ si, jaks nám to povídal? Říkals, že Jensen kolem toho jen kecá. Ale ty to doopravdy děláš. A pak jsi tákhle povytáhl obočí.“

„Tohle je trochu děsivý. Jak si to všechno můžeš pamatovat?“

Narovnala jsem se. „Bylo mi dvanáct. Tobě bylo devatenáct a byl jsi sexy kamarád mýho bráchy, kterej vtipkoval u nás doma o sexu. Byl jsi pro mě v podstatě mýtický stvoření.“

„Proč si já nic z toho nepamatuju?“

Pokrčila jsem rameny a zadívala se za něj na přecpanou cestičku. „Možná pro to máš svý důvody.“

„Ani si nepamatuju, že bys byla takhle vtipná. Nebo tak…“ na chvíli se na mě zadíval, „dospělá.“

Usmála jsem se. „To jsem tehdy nebyla.“

Chytil se zezadu za mikinu a přetáhl si ji přes hlavu. Měl na sobě tričko s krátkým rukávem, a když mi ukázal svoje ruce, cítila jsem, jak se mi hruď stahuje při ostrém nádechu.

Poškrábal se na krku a vůbec si nevšímal toho, jak jsem skenovala jeho předloktí. Z toho léta, kdy pracoval pro mého otce a bydlel u nás v domě, jsem na Willa měla spoustu vzpomínek: jak sedím s ním a Jensenem na gauči a koukáme se na film, jak ho v noci míjím na chodbě a on na sobě má jen ručník kolem pasu, jak si vychutnávám vůni večeře v kuchyni po dlouhém dni v laboratoři. Ale musela v tom být černá magie, že se mi podařilo zapomenout na jeho tetování. Když jsem je teď uviděla, vzpomněla jsem si na modrého ptáčka u ramene, na horu, kterou svíraly kořeny stromu na jeho bicepsu. A teď jsem uviděla nějaká nová. Víry inkoustu tvořily dvojitou spirálu uprostřed jednoho předloktí a zpoza rukávu na druhé ruce vykukoval obrázek fonografu. Uvědomila jsem si, že je podezřele tichý, a když jsem k němu vzhlédla, usmíval se na mě.

„Promiň,“ zahuhlala jsem a rozpačitě se usmála. „Máš nový tetování.“

Přejel si rty jazykem. „Neomlouvej se. Neměl bych je, kdybych nechtěl, aby se na ně lidi dívali.“

„A není to divný? Co v práci a tak?“

Pokrčil rameny a zamručel. „Nosím dlouhý rukávy, saka. Většina lidí o nich neví.“ To, co řekl, mě nepřimělo myslet na většinu lidí. Naopak mě začalo zajímat, kdo zná každičkou čárku inkoustu na jeho těle.

Nebezpečí kontaktu s Willem Sumnerem, připomněla jsem si. Jediná věta a už ho vidíš nahýho. Odvrátila jsem pohled a snažila se přijít s novým tématem. „A co tvůj život?“

Obezřetně mě probodl pohledem. „Co bys chtěla vědět?“

„Máš rád svou práci?“

„Většinou.“

Ocenila jsem ho úsměvem. Vzpomněla jsem si, že Will má dvě o hodně starší sestry, které žijí v blízkosti matky. „Jezdíš často za rodinou? Máma a sestry žijí ve Washingtonu, že jo?“

„V Oregonu,“ opravil mě. „Jezdím tam několikrát ročně.“

„Chodíš s někým?“ plácla jsem.

Zamračil se, jako by nerozuměl tomu, na co se ptám. „Ne,“ řekl po chvíli.

Jeho nádherně zmatená reakce mi pomohla zapomenout na to, jak nevhodná moje otázka byla. „Tos o tom musel opravdu tak přemýšlet?“

„Ne, ty chytrolíne. Opravdu není nikdo takový, koho bych ti představil jako svou přítelkyni.“

Prohlížela jsem si ho. „Velice fikaný únik.“

Stáhl si čepici a prohrábl si vlasy. Byly mokré od potu a trčely do všech stran.

„Nikdo se ti nelíbí?“

„Pár ženských jo,“ obrátil se na mě. Nesnažil se uniknout mému výslechu. Byla to jedna z věcí, co jsem si pamatovala; nikdy necítil potřebu vysvětlovat, co se mu honilo hlavou, ale nikdy ani neodbíhal od otázky.

Sakra, úplně jsem zapomněla, jak je přitažlivej. Podívala jsem se na jeho hruď, která se vzdouvala a zase klesala zrychleným dechem, na jeho svalnatá ramena vedoucí k hladkému, opálenému krku. Rty měl pootevřené a vlhčil si je jazykem. Jeho rysy byly ostré, zahalené v tmavém strništi, které jsem chtěla cítit na svých stehnech.

Znovu jsem se zahleděla na jeho opálené paže a velké ruce, které mu visely ležérně podél boků – do hajzlu, co asi ty prsty jenom umí! Zkoumala jsem jeho ploché břicho a přední část kalhot na běhání, která prozrazovala, že i když odpočíval, neměl rozhodně co schovávat. Ježíšku na křížku, nejraději bych z něj ten jeho úšklebek vyšukala.

Nastalo ticho a pomalu se přikrádala obezřetnost. Nestojím za dvojitým zrcadlem; Will mohl pozorovat každou moji reakci. Jeho oči potemněly. Naprosto přesně věděl, kudy jsem se v myšlenkách ubírala. Přišel ke mně blíž, celou si mě prohlédl, jako by zkoumal zvíře chycené v pasti. Na tváři se mu usadil překrásný, skoro smrtící úsměv. „Takže, jaký je verdikt?“

Pořádně jsem polkla a sevřela jsem ruce v pěst. „Wille?“

Dvakrát zamrkal, poodstoupil a vypadalo to, že se vzpamatoval. Bylo vidět, jak mu to v hlavě šrotuje: tohle je Jensenova maličká sestra… je o sedm let mladší než já… měl jsem pletky s její sestrou… tahle holka je ještě štěně, přestaň myslet ptákem. Na moment zaváhal.

Jeho reakce mě zaskočila, ale konečně jsem se uvolnila. Měl nechvalně známý výraz pokerového hráče… ale ne teď, ne se mnou. Hrudí mi projel nával sebedůvěry: může být skoro neodolatelný a přirozeně nejsmyslnější muž na zemi, ale já ho zvládnu.

Table of Contents

Prolog

Jedna