Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Sarina Bowen, Elle Kennedy: On

Vydání první

Copyright © 2015 by Sarina Bowen and Elle Kennedy

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2291. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Him vydaného v roce 2015

Český překlad © 2019 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover Art © Shannon Lumetta

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1170-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1171-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Sarina Bowen

Elle Kennedy

ON

Cyklus Him (1)

1. kapitola

Wes

Duben

Řada v kavárně je trochu delší, vím ale, že na stadion to stihnu tak akorát. Jsou týdny, kdy prostě všechno klape.

Přes víkend náš hokejový tým vyhrál první dvě kola play-off Národní vysokoškolské sportovní asociace a teď nás čeká šampionát. Nějak se mi podařilo dostat dvě minus za seminárku z historie, kterou jsem sepsal totálně vyčerpanej a napůl v kómatu. A můj šestý smysl mi napovídá, že kluk přede mnou si neobjedná nic složitýho. Z jeho oblečení je poznat, že dává přednost jednoduchosti.

Všechno mi jde na ruku. Jsem soustředěnej. Brusle mám naostřený a led je hladkej jak zrcadlo.

Fronta postoupí a pan Nudný si může objednat. „Jedno malý černý.“

Vidíte?

O chvíli později jsem už na řadě, jenže když otevřu pusu, abych si objednal, mladá baristka nadšeně vyjekne. „Panebože, Ryan Wesley! Blahopřeju!“

Neznám ji. Ale v bundě, kterou mám na sobě, jsem jak rocková hvězda, aspoň teda tenhle týden. „Díky, krásko. Mohl bych dostat dvojitý espresso?“

„Hned to bude!“ Křikne moji objednávku na kolegyni a dodá: „A pronto! Musíme vyhrát mistrovství!“ A věřili byste tomu? Odmítne moji pětidolarovku.

Strčím bankovku do sklenice na spropitný, vyjdu ven a zamířím ke stadionu.

Cestou do promítacího sálu v luxusním stadionu našeho týmu ze Severomassachusettské univerzity mám zatraceně parádní náladu. Miluju hokej. K smrti ho miluju. Za několik krátkých měsíců nastoupím k profíkům a nemůžu se sakra dočkat.

„Dámy,“ pozdravím spoluhráče, když se usadím ve svém obvyklém křesle. Řady sedadel jsou rozmístěné do půlkruhu čelem k obrovskému promítacímu plátnu v přední části místnosti. Křesla jsou polstrovaná a potažená kůží. Holt luxus první divize.

Otočím se k Landonovi, jednomu z našich obránců z prváku. „Seš nějakej zelenej, kámo.“ Ušklíbnu se. „Furt tě bolí břicho?“

Landon mi ukáže prostředník, ale vyzní to dost polovičatě. Vypadá, že se mu chce zvracet, a ani se tomu nedivím. Když jsem ho viděl posledně, cucal flašku whisky, jako by se ji snažil vykouřit.

„Měls ho vidět, když jsme šli domů,“ ozve se třeťák jménem Donovan. „Svlíkl se do slipů a snažil se ojet tu sochu, co stojí před jižní knihovnou.“

Všichni se rozesmějou, včetně mě – protože buď se mýlím, nebo má zmíněná socha podobu bronzového koně. Říkám jí Seabiscuit, ale mám takový pocit, že to má být památník nějakýho zazobanýho absolventa, který se před sto lety dostal do olympijskýho jezdeckýho týmu.

„Ses chtěl povozit na Seabiscuitovi?“ zazubím se na prváka.

Na krku mu naskáčou rudé skvrny. „Ne,“ zavrčí.

„Ale jo,“ opraví ho Donovan.

Kluci se smějou, mě však rozptýlí úsměv, který mým směrem míří od Shawna Cassela.

Asi by se dalo říct, že Cassel je můj nejlepší kámoš. Ze všech spoluhráčů jsem si s ním nejbližší a jo, vídáme se i mimo hokej, ale „nejlepší kamarád“ není označení, který bych rozhazoval na všechny strany. Mám kámoše. Mám po pravdě celou hromadu kámošů. Můžu ale říct, že by mě kterýkoli z nich doopravdy znal? Nejspíš ne. Cassel se tomu ale blíží.

Obrátím oči v sloup. „Co je?“

Pokrčí rameny. „Landon není jedinej, kdo si včera užil.“ Ztiší hlas, ale ani to není nutný. Naši spoluhráči si nás nevšímají, rejou do Landona kvůli tomu jeho včerejšímu dostaveníčku s koněm.

„Tím myslíš?“

Rty mu zacukají. „Myslím tím, že jsi včera zmizel s tamtím vazounem. Byli jste pryč, ještě když mě ve dvě v noci odtáhla Em domů.“

Povytáhnu obočí. „Nechápu, kde je problém.“

„Taky tu žádnej není. Akorát že jsem netušil, že teď kazíš heteráče.“

Cassel je z týmu jediný, s kterým jsem kdy probíral svůj milostný život. Jako jediný homosexuální hokejista, o kterým vím, chodím po tenkým ledě. To znamená, že jestli tohle téma někdo otevře, nehodlám nic zapírat, ale ani o tom nezačínám sám od sebe.

Upřímně řečeno moje sexuální orientace je nejspíš to nejhůř udržovaný tajemství našeho týmu. Kluci to vědí. Trenéři to vědí. Jen je jim to ukradený.

Casselovi to ukradený není, ale jiným způsobem. Je mu u prdele, že mě baví šukat chlapy. Záleží mu na mně. Už několikrát mi řekl, že podle něj marním život, když střídám jednoho anonymního chlapa za druhým.

„Kdo říká, že byl hetero?“ zeptám se výsměšně.

Kamaráda to zaujme. „To jako fakt?“

Znovu povytáhnu obočí, což ho rozesměje.

Po pravdě pochybuju, že ten kluk z bratrstva, s kterým jsem si to včera rozdal, je gay. Spíš si to chtěl zkusit s klukem a nebudu vám lhát – lákalo mě to. Je snazší si užívat s těmi, kteří budou ráno předstírat, že neexistujete. Jedna noc nezávazný zábavy, orál nebo šuk, co jim to jejich tekutý povzbuzení dovolí, a pak zmizí. Chovají se, jako by nestrávili celý hodiny prohlížením mých tetování a představami o tom, že jim beru ptáka do pusy. Jako by mě neohmatávali těma svýma hladovýma rukama a neprosili mě, abych se jich dotýkal.

Rozdávat si to s gayem je potenciálně složitější. Mohli by chtít víc. Jako třeba věrnost. Sliby, který nedokážu dodržet.

„Tak počkat,“ zarazím se, když si uvědomím, co předtím zmínil. „Jak to myslíš, že tě Em odtáhla domů?“

Cassel zatne zuby. „Přesně tak, jak to říkám. Objevila se v domě bratrstva a odtáhla mě pryč.“ Rysy se mu trochu uvolní. „Bála se o mě. Chcípl mi mobil, takže jsem jí neměl jak odpovědět na textovky.“

Nic na to neřeknu. Snažil jsem se, aby Cassel ohledně tý holky prohlídl, ale už jsem to dávno vzdal.

„Kdyby se neukázala, zlil bych se tam jak doga. Takže… hm, jo, asi je dobře, že mě vyzvedla, než jsem se stihl ztřískat.“

Kousnu se do jazyka. Ne, nebudu se cpát chlapovi do vztahu. To, že je Emily ta nejvlezlejší, nejprotivnější, nejšílenější holka, jakou jsem kdy poznal, mi nedává právo se jim do toho míchat.

„Navíc vím, jak se jí nelíbí, když chodím na párty. Neměl jsem tam vůbec chodit –“

„Nejste do prdele manželé,“ vyhrknu.

Sakra. Měl jsem držet hubu.

Cassel se zatváří dotčeně.

Rychle vycouvám. „Sorry. Hele… Zapomeň, že jsem něco řekl.“

Svaly ve tvářích se mu pohybují, zatíná čelisti a drtí stoličky na prach. „Ne. Teda, sakra. Jo, máš pravdu. Nejsme manželé.“ Zamumlá něco, čemu nerozumím.

„Cože?“

„Řekl jsem… aspoň zatím ne.“

„Zatím ne?“ zopakuju zděšeně. „Do prdele, kámo, prosím tě, prosím, řekni mi, že ses s tou holkou nezasnoubil.“

„Ne,“ vyhrkne. Potom znovu ztiší hlas. „Ale pořád říká, že chce, abych ji požádal o ruku.“

Požádal o ruku? Z té představy mě mrazí v zádech. Zatraceně, půjdu mu za svědka, už to vidím.

Dá se pronést svatební přípitek, aniž by se v něm vzala nevěsta na vědomí?

Trenér O’Connor naštěstí vpadne do místnosti dřív, než se mi z týhle šílený konverzace s Casselem rozskočí hlava.

V místnosti se po jeho příchodu rozhostí ticho. Trenér je… přísný. Ne. Spíš děsivý. Měří metr pětadevadesát, je věčně zamračený a hlavu si oholil ne proto, že by plešatěl, ale protože rád vypadá jako gauner.

Poradu začne tím, že nám připomene – jednomu po druhém – co jsme včera na tréninku podělali. Což je dost zbytečné, protože mě jeho včerejší kritika ještě pořád bolí. Zkazil jsem jedno zkušební vhazování, prošvihl jsem přihrávky, které jsem neměl co prošvihávat, a promarnil jsem šanci na gól, když jsem přitom měl tu nejlepší možnou příležitost. Byl to prostě jeden z těch mizerných tréninků, kdy se nedaří vůbec nic, a už jsem si přísahal, že se vzpamatuju, až zítra nastoupíme na led.

V nadstavbové části zbývají už jenom dva osudové zápasy, což znamená, že se potřebuju držet. Potřebuju se soustředit. Severomassachusettská univerzita nevyhrála hokejové mistrovství už patnáct let a jako nejlepší střelec si chci tohle vítězství připsat, než odpromuju.

„Tak jo, dáme se do práce,“ oznámí trenér poté, co každému z nás řekne, jak moc stojíme za pytel. „Začneme zápasem mezi Rainierem a Seattlem z minulýho týdne.“

Když se na obrovském plátně objeví zastavený záběr na univerzitní stadion, jeden z našich hráčů na levém křídle nakrčí čelo. „Proč začínáme Rainierem? V prvním kole hrajeme se Severní Dakotou.“

„Na Severní Dakotu se zaměříme příště. Starosti mi dělá Rainier.“

Trenér se dotkne notebooku na stole a záběr na plátně se spustí, místnost se naplní řevem davu.

„Jestli se s těmihle hochy potkáme ve finále, čekají nás pořádný problémy,“ prohlásí trenér zachmuřeně. „Chci, abyste teď pozorně sledovali tohohle brankáře. Ten kluk má oči jako ostříž. Musíme najít jeho slabinu a využít ji ve svůj prospěch.“

Soustředím se na záběry utkání, přesněji na brankáře, který v oranžovočerném dresu střeží branku. Je dobrý, to se musí nechat. Nespouští oči ze hry, rukavice se mu s plesknutím uzavře, když zastaví puk střelený jeho směrem a zabrání tak prvnímu gólu. Je rychlý. V pozoru.

„Dívejte se, jak nespouští oči z puku při odražení,“ nařídí trenér, zatímco protihráč zkusí dát další gól. „Pohybuje se plynule, sebejistě.“

Čím déle záběry sleduju, tím jsem nervóznější. Nedokážu to vysvětlit. Netuším, proč mi vstávají chloupky na zátylku. Na tom brankáři je ale něco, z čeho se mi okamžitě vybudí smysly.

„Perfektně pracuje tělem.“ Trenér zní zamyšleně, skoro jako by na něj ten kluk udělal dojem.

I na mě udělal dojem. Letos jsem nesledoval postup ani jednoho z týmů ze západního pobřeží. Soustředil jsem se na mužstva z naší konference, sledoval jsem záznamy jejich zápasů a snažil se vymyslet, jak je porazit. Jenže teď, když se blíží konec sezóny, je na čase zhodnotit i týmy, proti kterým můžeme hrát, pokud se dostaneme do finále.

Pozoruju ho. Studuju ho. Sakra, líbí se mi, jak hraje.

Ne, já vím, jak hraje.

Poznám ho ve stejném okamžiku, kdy trenér oznámí: „Ten kluk se jmenuje –“

Jamie Canning.

„– Jamie Canning. Je ve čtvrťáku.“

Do prdele.

Do prdele kurva práce.

Teď už nemám tělo vybuzené, teď se celý třesu. Už dlouho vím, že Canning chodí na Rainierovu univerzitu, ale když jsem si ho v loňské sezóně vyhledal, zjistil jsem, že z něj udělali náhradního brankáře, vyměnili ho za nějakýho machra z druháku, o kterým se říkalo, že se nedá přemoct.

Kdy Canningovi jeho místo vrátili? Nebudu vám lhát – zjišťoval jsem si, co je u něj nového. Přestal jsem, když to začalo hraničit se stalkingem. Pochybuju, že si o mně něco zjišťoval on, ne, když jsem zničil naše přátelství jak naprostý hovado.

Vzpomínka na to, jak sobecky jsem se zachoval, je jako rána na solar. Sakra. Byl jsem hodně mizerný kámoš. Mizerný člověk. Čelit studu bylo snazší, když byl Canning tisíce kilometrů daleko, ale teď…

Hrdlo mi sevře strach. Uvidím se s ním na turnaji v Bostonu. Docela pravděpodobně proti němu budu i hrát.

Od chvíle, kdy jsem s tím klukem mluvil naposled, uplynuly už skoro čtyři roky. Co mu asi tak sakra mám říct? Jak se dá omluvit někomu, koho jste bez jakéhokoli vysvětlení prakticky odřízli ze života?

„Hraje dokonale,“ prohlásí trenér.

Ne, dokonale ne. Ustupuje moc rychle – to byl vždycky jeho problém. Rychle couvá do sítě, sotva se střelec přiblíží k modré lajně, dává mu tak lepší příležitost ke střelbě. A vždycky se hodně spoléhal na chrániče, tím dává útočníkům snadnou příležitost využít odražený puk.

Musím se kousnout do rtu, abych svoje poznatky nevyslovil nahlas. Nepřipadá mi to… správné. Prozradit spoluhráčům Canningovy slabiny. Asi bych to měl udělat. Vážně bych to měl udělat, protože je tu sakra v sázce šampionát.

Na druhou stranu uplynulo už několik let od chvíle, kdy jsem se s Canningem ocitl na jednom ledě. Mohl se od té doby zlepšit. Možná už se těchhle svých slabin zbavil.

Já ale ne. Mám ty samé slabiny jako dřív. Při pohledu na to obrovské plátno to vím naprosto jistě. Zatímco se dívám, jak Jamie Canning zastavuje další omračující střelu golfovým úderem. Zatímco obdivuju eleganci a dokonalou preciznost jeho pohybů.

Moje slabina je on.

2. kapitola

Jamie

„Jsi dneska ráno nějaký tichý, to ti není podobné.“ Holly mi sjede prsty po zádech až na holej zadek. „Dumáš nad mistrovstvím?“

„Jo.“ A není to tak docela lež. Můžu vám zaručit, že na páteční cestu do Bostonu myslí dneska ráno na dva tucty ostatních hráčů. A asi milion fanoušků.

Mně se toho ale honí hlavou víc než jenom vítězství. Teď, kdy opravdu míříme na šampionát, se už musím smířit s faktem, že se možná postavíme Severomassachusettské. Hvězda jejich týmu? Nikdo jiný než Ryan Wesley, můj bývalý nejlepší kamarád.

„Copak je, zlato?“ Holly se zvedne na lokti a zadívá se na mě. Obvykle tu nezůstává přes noc, ale rozdávali jsme si to do čtyř do rána. Cítil bych se jak ten největší parchant na světě, kdybych ji tak pozdě posadil do taxíku.

Pořád ale nevím, jestli se mi líbí, že se ke mně v posteli tak lepí. Když pominu boží ranní sex, jsem z její přítomnosti nervózní. Nikdy jsem Holly nelhal o tom, co mezi námi je – a co není. Mám už ale dost zkušeností s holkama, tak vím, že i když souhlasí s tím, že z nás budou jenom kámoši s výhodami, část z nich stejně doufá, že si ze mě těmi výhodami udělají svého kluka.

„Jamie?“ pobídne mě.

Zaženu jednu znepokojující myšlenku a nahradím ji jinou. „Už tě někdy vyrazil kámoš?“ zeptám se a překvapím tím sám sebe.

„Cože? Jako… někdo, pro koho jsi pracoval?“ Má obrovské modré oči, kterými si mě obvykle rozvážně měří.

Zavrtím hlavou. „Ne. Nejlepší střelec Severomassachusettský byl na střední můj nejlepší kamarád. A na druhým stupni základky taky. Víš, jak jsem ti říkal o tom hokejovým táboře, kde přes léto pracuju?“

„Elity?“ přikývne.

„Jo, máš dobrou paměť. Než jsem tam začal dělat trenéra, jezdil jsem tam jako táborník. Wes taky. Byl magor.“ Uchechtnu se při vzpomínce na jeho špinavý obličej. „Ten kluk byl schopnej úplně čehokoli. Uprostřed města je vysoká skluzavka – v zimě po ní můžeš sjet na saních rovnou na zamrzlý jezero. V létě je zavřená a obehnaná čtyřmetrovým plotem. A on na mě jednou spustil: ‚Hele, kámo, až zhasnou, vylezeme nahoru.‘“

Holly mi svojí měkkou dlaní masíruje hruď. „A udělali jste to?“

„No jasně. Byl jsem přesvědčenej, že nás přistihnou a vyrazí z tábora. Nikdo nás ale nechytil. Wes byl z nás dvou ale jediný dost chytrý na to, aby si přinesl ručník, na kterým tu skluzavku sjel. Já ten krám sjížděl bez ručníku a skončil jsem se spálenou zadní stranou stehen.“

Holly se zakření.

„A pořád uvažuju, kolik turistů si muselo smazat fotky jezera Mirror Lake. Kdykoli Wes viděl, že se nějaký turista chystá pořídit fotku, vždycky si stáhl kalhoty.“

Její úsměv se změní v uchechtnutí. „Musela s ním být legrace.“

„To teda byla. A pak to skončilo.“

„Co se stalo?“

Složím si paže pod hlavou, snažím se působit nenuceně, přestože mi to téma není zrovna dvakrát příjemný. „Nevím. Byli jsme dost soutěživí. To poslední léto tam mě vyzval na soutěž…“ Zarazím se, protože Holly nikdy neříkám nic soukromého. „Nevím, co přesně se stalo. Prostě se mnou po tom létu zpřetrhal kontakty. Přestal mi odpovídat na textovky. Prostě mě… vyrazil.“

Holly mě políbí na krk. „Asi tě to pořád štve.“

„To jo.“ Samotného mě moje odpověď překvapí.

Kdybyste se mě ještě včera zeptali, jestli je v mojí minulosti něco, co mi vadí, odpověděl bych, že ne. Jenže teď v mém podvědomí znovu zaparkoval Ryan Wesley a ve mně se to zas vaří. K čertu s ním. Tohle teď nepotřebuju. Ne, když mě čekají dva nejtěžší zápasy ze všech.

„A teď proti němu musíš hrát,“ dodá Holly. „To je dost velký tlak.“ Hladí mě po boku. Určitě si už pro nás dva naplánovala věci, co se točí kolem úplně jinýho „tlaku“. Chce druhý kolo, ale na to teď nemám čas.

Chytím ji za ruku a rychle ji na ni políbím. „Musím vstávat. Sorry, kotě. Za dvacet minut si promítáme záznam.“ Přehodím nohy přes okraj postele a otočím se, abych si naposledy pořádně prohlédl Hollyiny křivky. Moje kamarádka s výhodami je zatraceně sexy a v ptákovi mi škubne vděkem nad tím, kolik zábavy jsme si spolu už užili.

„Škoda,“ odpoví Holly a svůdně se převalí na záda. „Přednášky mi začínají až odpoledne.“ Přejede si dlaněmi po plochém břiše až na prsa. Aniž by ode mě odtrhla pohled, cvrnkne se do bradavky a olízne si rty.

Mýmu ptákovi to neujde.

„Jsi zlá a já tě nesnáším.“ Z podlahy popadnu boxerky a odvrátím oči, než se mi zas postaví.

Holly se uchechtne. „Ani já tě nemám ráda.“

„Jo, jasně. Jen si to dál namlouvej.“ Jenže pak stisknu rty. Máme šest týdnů do promoce, vtipkovat o tom, jak se máme s Holly rádi, není zrovna rozumný. Máme to mezi sebou čistě volný, ale v poslední době se několikrát zmínila, že jí budu příští rok chybět.

Taky poznamenala, že až na podzim začnu hrát v Detroitu, budu jen sedmdesát kilometrů od Michiganské univerzity v Ann Arboru, kam nastoupí na medicínu. Pokud začne nahlas přemýšlet, jestli by se dal někde na půl cesty najít dobrý byt k pronájmu, nevím, co jí na to řeknu.

Jo, na ten rozhovor se fakt netěším.

O šedesát vteřin později jsem oblečený a mířím ke dveřím. „Nevadí, když se vyprovodíš sama?“

„V pohodě.“ Její smích mě zastaví, ještě než chytnu za kliku. „Ne tak rychle, kanče.“

Holly vstane, aby mě na rozloučenou políbila, a já se přinutím na okamžik zastavit a oplatit jí to.

„Tak zatím,“ zašeptám. Je to můj obvyklý pozdrav na rozloučenou. Dneska ale uvažuju, jestli spíš nechtěla slyšet něco jiného.

Když se však za ní zavřou dveře, už myslím na jiné věci. Přehodím si batoh přes rameno a vyjdu do mlhavého dubnového rána. Za pět dní zamířím na východní pobřeží, kde se pokusím pomoct svému týmu vyhrát národní mistrovství. Lidi, mistrovství Frozen Four je boží – už jsem na něm jednou byl. Před dvěma lety jako náhradní gólman, ne jako brankářská jednička.

Nehrál jsem a nevyhráli jsme. Rád si říkám, že to spolu souvisí.

Tentokrát to bude jiný. Budu čekat v brance jako poslední linie obrany mezi útočníky soupeřova týmu a trofejí. To je dost velký tlak na to, aby z něj začal magořit i ten největší pohodář, jakého kdy kterákoli vysoká postavila do branky. Ovšem to, že hvězdným centrem druhého týmu je můj bývalý nejlepší kamarád, který se mnou ze dne na den přestal mluvit?

To je na palici.

Cestou ke stadionu potkám několik svých spoluhráčů. Smějou se něčemu, co v noci někdo předvedl v autobusu, vtipkujou a strkají do sebe, zatímco procházejí prosklenými dveřmi do naleštěné haly.

Rainier provedl před několika lety obrovskou renovaci hokejového stadionu. Je to úplný chrám zasvěcený hokeji, na zdech visí vlajky hokejové asociace a fotografie týmu. A to je jen veřejná zóna. Zastavíme se před zamčenými dveřmi a Teddy, náš útočník ze třeťáku, projede identifikační kartu skenerem. Blikne zelené světlo a my vstoupíme do velkolepého tréninkového prostoru.

Zatím jsem s nikým neprohodil ani slovo, ale já toho nikdy moc nenamluvím, takže do mě nikdo nerejpe.

V kuchyňce si uvařím hrnek kafe a z tácu popadnu borůvkový muffin. Připadám si tu jako rozmazlený spratek, ale takovéhle služby se docela hodí, když člověk zaspí.

O deset minut později už sedíme v promítacím sálu, sledujeme záznam utkání a posloucháme analýzu trenéra Wallace. Stojí na pódiu a na sobě má přicvaknutý malý mikrofon, který mu zesiluje hlas tak, že je slyšet i v poslední řadě. Já ho ale nevnímám. Upřeně pozoruju Ryana Wesleyho, který letí z jednoho konce kluziště na druhý. Dívám se na jeden záběr za druhým, na nichž Wes sviští obranou jako dým a zdánlivě z ničeho, jen díky rychlému úsudku a hbitému pohybu na ledě si vytváří neuvěřitelné příležitosti ke skórování.

„Druhý nejlepší střelec v zemi. Ten kluk má koule z oceli,“ přizná náš trenér zádumčivě. „A je tak rychlý, že vedle něj jeho soupeři vypadají jako moje sedmadevadesátiletá babička.“

Do sítě letí jedna nepravděpodobná střela za druhou. Ve většině případů nemá Wes ani dost slušného vychování, aby se zatvářil překvapeně. Pohybuje se s elegancí a klidem někoho, kdo se v podstatě narodil s bruslemi na nohou.

„Stejně jako my by se i Severomassachusettská dostala loni do finále, ale pak je v play-off postihla řada zranění,“ dodá trenér. „Teď je potřebujeme porazit.“

Záznam bere dech. Poprvé jsem Wese viděl na bruslích v létě po sedmé třídě. Ve třinácti jsme věřili, že jsme velcí frajeři už jenom proto, že se účastníme Elit, prvotřídního hokejového tábora v Lake Placid ve státě New York. Slyšte náš řev – byli jsme ti nejlepší hráči svých týmů. Při zápasech na zamrzlém rybníku jsme byli neporazitelní.

A především jsme byli k smíchu.

I já, na základce dost grázlík, jsem ale poznal, že Wes je jiný. Od prvního dne mého prvního léta u Elit jsem ho obdivoval. Teda dokud jsem nezjistil, jakej je namyšlenej parchant. Potom jsem ho chvíli nenáviděl, ale když nás dali dohromady jako spolubydlící, bylo těžké si tu nenávist udržet.

Šest let v řadě jsem ten nejlepší hokej hrál proti Ryanu Wesleymu, klukovi s ostřížím zrakem a zápěstím z oceli. Dny jsem trávil tím, že jsem se snažil udržet krok s jeho rychlými reflexy a golfovými údery, při nichž se kotouč měnil v létající talíř.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

1. kapitola

2. kapitola