Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Lisa Kleypas: Ďáblova dcera

Vydání první

Copyright © 2019 by Lisa Kleypas

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2290. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Devil’s Daughter vydaného nakladatelstvím Avon Books, An Imprint of HarperCollinsPublishers,

New York v roce 2019

Český překlad © 2019 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2019 Martina Černá

Přebal a vazba © 2019 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1167-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1168-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Lisa Kleypas

Ďáblova dcera

Našim milovaným přátelům Amy a Scottovi,

kteří nás předčasně opustili.

„Má svíčka z obou konců hoří,

ta rána nedožije;

však přátelé i nepřátelé moji,

svit její nádherný je.“

EDNA ST. VINCENT MILLAYOVÁ

Kapitola 1

Hampshire, Anglie, 1877

Phoebe se s Westem Ravenelem nikdy nesetkala, ale jednou věcí si byla jistá: je to zlomyslný, bídný tyran. Věděla to už od svých osmi let, kdy jí její nejlepší kamarád Henry začal psát z internátní školy.

West Ravenel byl častým tématem Henryho dopisů. Byl to zarputilý necita, ale jeho soustavně špatné chování se přehlíželo, což se dělo téměř na všech internátních školách. Považovalo se za nevyhnutelné, že starší chlapci ovládali a šikanovali mladší chlapce, a kdo o tom žvanil, byl přísně potrestán.

Milá Phoebe,

mislel jsem že v internátní škole bude legrace ale není. Je tu jeden kluk jménem West co mi vždycky bere u snídaně housku a už je velkí jako slon.

Milá Phoebe,

fčera sem měl za úkol měnit svíčky. West mi propašoval do košíku svíčky s prskafkama a včera večer jedna vybouchla jako raketa a ožehla panu Farthingovi obočí. Dostal jsem za to rákoskou přes ruce. Pan Farthing moh vědět že bich neudělal něco tak nápadného. West toho ani za mák nelituje. Prý si nemoh pomoct když je učitel idyjot.

Milá Phoebe,

nakreslil sem ti obrázek Westa, abys věděla, že máš utéct, kdybys ho někdy uviděla. Kreslení mi nejde a proto vypadá jako pirát a šašek. Taky se tak chová.

West Ravenel čtyři roky dopaloval a týral chudáka Henryho, lorda Clarea, malého a hubeného chlapce křehkého založení. Nakonec rodina vzala Henryho ze školy a odvezla ho do Heron’s Pointu, nedaleko od místa, kde žila Phoebe. Mírné, zdravé klima přímořského letoviska a proslulé mořské koupele pomohly vrátit Henrymu zdraví a dobrou náladu. K jejímu potěšení Henry často navštěvoval Phoebe doma, a dokonce i studoval s jejími bratry a jejich vychovatelem. Díky své inteligenci, vtipu a roztomilým výstřednostem se stal oblíbencem rodiny Challonových.

Neexistoval žádný konkrétní okamžik, kdy se dětská náklonnost Phoebe k Henrymu změnila v něco nového. Docházelo k tomu postupně, prorůstalo jí to jako jemné stříbrné liány, rozkvétající v zahradu zářivých barev, až se na něj jednoho krásného dne podívala a pocítila vzrušení lásky.

Potřebovala manžela, který by dokázal být také přítelem, a Henry byl pro ni odjakživa nejlepší přítel na celém světě. Věděl o ní všechno, stejně jako ona o něm. Dokonale se k sobě hodili.

Phoebe nanesla téma sňatku jako první. Omráčilo ji a ranilo, když se jí to Henry snažil vlídně rozmluvit.

„Víš přece, že s tebou nemůžu být věčně,“ objímal ji štíhlými pažemi a zaplétal přitom prsty do rozpuštěných kučer jejích rusých vlasů. „Jednoho krásného dne budu příliš nemocný, než abych mohl být jaksepatří manžel nebo otec. Abych byl vůbec nějak k užitku. To by nebylo spravedlivé vůči tobě ani dětem. Ani vůči mně.“

„Proč jsi tak rezignovaný?“ otázala se Phoebe, vyděšená jeho tichým, fatalistickým smířením se záhadným neduhem. „Povoláme nové doktory. Zjistíme, z čeho je ti špatně, a najdeme lék. Proč se vzdáváš dřív, než začneš bojovat?“

„Phoebe,“ odpověděl Henry tiše, „boj začal už dávno. Většinu života jsem unavený. Ať odpočívám sebevíc, zřídkakdy mi vydrží energie celý den.“

„Já mám dost energie pro nás oba.“ Phoebe mu položila hlavu na rameno a chvěla se silou svých emocí. „Miluju tě, Henry. Dovol, abych se o tebe starala. Dovol mi být s tebou, jak dlouho to bude možné.“

„Zasloužíš si něco víc.“

„Miluješ mě, Henry?“

Velké světle hnědé oči se mu zaleskly. „Tolik, jak jen může muž milovat ženu.“

„Tak co víc si můžeme přát?“

Vzali se, pár rozhihňaných neviňátek, odhalujících záhady milování s láskyplnou nemotorností. Narodilo se jim první dítě, Justin, tmavovlasý chlapec s robustním zdravím, nyní čtyřletý.

Henry vstoupil do konečného stadia své choroby před rokem, těsně před narozením jejich druhého syna Stephena.

V měsících žalu a zoufalství, jež následovaly, se Phoebe odstěhovala ke své rodině; v láskyplném domově svého dětství nalézala do jisté míry útěchu. Když ale období smutku skončilo, bylo na čase začít nový život jako mladá osamělá matka dvou chlapců. Život bez Henryho. Působilo to velice divně. Brzy se odstěhuje zpátky na panství Clare v Essexu – které zdědí Justin, až dosáhne zletilosti – a bude se snažit vychovávat své syny tak, jak by si to jejich milovaný otec přál.

Ale nejprve se musí zúčastnit svatby svého bratra Gabriela.

Phoebe se svíral žaludek strachem, když se kočár blížil k prastarému panství Eversby Priory. Byla to první společenská akce mimo domov její rodiny, které se měla zúčastnit od Henryho smrti. I když věděla, že bude mezi přáteli a příbuznými, zmáhala ji nervozita. Existoval však i jiný důvod, proč byla tak veskrze znepokojená.

Příjmení nevěsty bylo Ravenelová.

Gabriel byl zasnoubený s půvabnou a jedinečnou dívkou, lady Pandorou Ravenelovou, která ho zjevně zbožňovala navlas stejně jako on ji. Bylo snadné oblíbit si Pandoru, přímočarou a zábavnou, nadanou představivostí, která jí svým způsobem trochu připomínala Henryho. Phoebe se zamlouvali i ostatní Ravenelové, s nimiž se seznámila, když přijeli na návštěvu do přímořského domova její rodiny. Jednalo se o Pandořino dvojče Cassandru a jejich vzdáleného bratrance Devona Ravenela, jenž nedávno zdědil hraběcí titul a stal se elegantním lordem Trenearem. Jeho manželka Kathleen, lady Trenearová, byla přívětivá a okouzlující. Kdyby tím rodina končila, bylo by všechno v nejlepším pořádku.

Jenže osud projevil zlomyslný smysl pro humor: Devonovým mladším bratrem nebyl nikdo jiný než West Ravenel.

Phoebe se konečně setká s mužem, který Henrymu tak ztrpčoval školní léta. Není, jak se tomu vyhnout.

West žil na panství, kde nepochybně lenošil a předstíral, že má napilno, zatímco ždímal bratrovo dědictví. Když si vybavila, jak Henry popisoval toho velkého, zahálčivého lenochoda, viděla v duchu Ravenela popíjet a polehávat jako tuleně na pláži, s chlípnými úšklebky věnovanými pokojským, když po něm uklízejí.

Nezdálo se spravedlivé, že někomu tak hodnému a laskavému jako Henry byl dopřán tak krátký život, kdežto prevít jako Ravenel se pravděpodobně dožije stovky.

„Mamá, proč jsi mrzutá?“ zeptal se nevinně její syn Justin z protějšího sedadla kočáru. Obstarožní chůva po jeho boku byla opřená dozadu a klimbala v koutě.

Phoebe okamžitě rozjasnila čelo. „Nejsem mrzutá, miláčku.“

„Měla jsi obočí dolů a pusu našpulenou jako pstruh,“ opáčil. „To děláš, jen když jsi mrzutá nebo když má Stephen mokro v plenkách.“

Shlédla na nemluvně ve svém klíně, ukolébané jednotvárným pohybem kočáru, a zašeptala: „Stephen je úplně suchý a já vůbec nemám špatnou náladu. Jsem… No, víš přece, že jsem už dlouho nebyla ve společnosti nových lidí. Maličko se ostýchám skočit zpátky do vody a plavat.“

„Když mě děda učil plavat ve studené vodě, říkal, že tam nemám skákat hned. Říkal, abych tam nejdřív vlezl po pás, aby tělo vědělo, co přijde. To bys měla udělat taky, mamá.“

Phoebe uvažovala nad synovým návrhem a pozorovala ho s láskyplnou pýchou. Je po otci, říkala si. Už v útlém věku byl Henry empatický a chytrý. „Budu se snažit jít do toho postupně,“ slíbila. „Ty jsi ale moudrý chlapeček. Daří se ti naslouchat lidem.“

„Neposlouchám všechny lidi,“ prohlásil Justin věcně. „Jen ty, které mám rád.“ Dítě si kleklo na sedadlo kočáru a zadívalo se na prastaré jakobiánské sídlo, k němuž se blížili. Šlo o někdejší opevněné obydlí tuctu mnichů; obrovská zdobná stavba se ježila řadami štíhlých komínů. Byla svázaná se zemí, podsaditá, ale současně jako by sahala k nebesům.

„Ten je velký,“ proneslo dítě v úžasu. „Střecha je velká, stromy jsou velké, zahrada je velká, živé ploty jsou velké… Co když tu zabloudím?“ Neznělo to však ustaraně, jenom zaujatě.

„Zůstaneš, kde jsi, a budeš volat, dokud tě nenajdu,“ opáčila Phoebe. „Vždycky tě najdu. Ale to nebude třeba, miláčku. Když s tebou nebudu já, budeš mít Nanny… Ta tě nenechá daleko zatoulat.“

Justinův skeptický pohled sklouzl k podřimující staré ženě a rty se mu zvlnily uličnickým úsměvem, když se znovu podíval na Phoebe.

Nanny Bracegirdleová bývala Henryho milovanou první pečovatelkou, když byl malý, a právě na jeho návrh dostala na starost i jeho děti. Byla klidná a příjemná, a díky její statné postavě byl její klín ideálním místem, kde mohly děti sedět, když jim četla; ramena měla jako stvořená pro plačící nemluvňata, která potřebovala uchlácholit. Vlasy podobné běloskvoucímu bezé nosila svinuté pod batistovou homolí čepce. Fyzická námaha spojená s její profesí, jako například honba za bujnými dětmi nebo zvedání buclatých nemluvňat z vaničky, přešla už z větší části na mladší chůvu. Mysl však měla Nanny dosud bystrou a kromě toho, že si tu a tam potřebovala zdřímnout, byla pořád stejně zdatná jako dřív.

Karavana přepychových kočárů pokračovala po příjezdové cestě s průvodem Challonových a jejich sloužících, jakož i s horou kožených vaků a truhlic. Park byl stejně jako okolní zemědělská půda krásně udržovaný, s hlubokými hustými živými ploty a starými kamennými zídkami, pokrytými pnoucími růžemi a něžnými, tetelivými trsy fialových vistárií. Když kočáry zvolna zastavily před krytým vchodem, vznášela se ve vzduchu vůně jasmínu a zimolezu.

Nanny rázem procitla z lehké dřímoty a začala sbírat kdejakou maličkost do své kobercové brašny. Vzala Stephena od Phoebe a ta následovala Justina, který se hnal ven.

„Justine…,“ pronesla Phoebe nejistě, když viděla, jak se míhá zástupem sloužících a členů rodiny jako kolibřík a přitom štěbetá drobné pozdravy. Uviděla známé postavy Devona a Kathleen Ravenelových – lorda a lady Trenearových – vítajících hosty. Byli tu její rodiče a mladší sestra Seraphina, bratr Ivo, Pandora a Cassandra a desítky lidí, které neznala. Všichni se smáli a mluvili, plni vzrušení ze svatby. Phoebe se zmocnil pocit sklíčenosti při představě setkání s cizími lidmi a nutnosti konverzovat. Jiskrné a vtipné odpovědi vůbec nepřipadaly v úvahu. Kéž by tak byla ještě oblečená v ochranném smutku, s obličejem zakrytým závojem.

Koutkem oka zahlédla Justina, jak kluše do schodů před vstupními dveřmi bez doprovodu. Uvědomila si, že Nanny už vyráží za ním, a lehce se dotkla její paže. „Poběžím za ním,“ zašeptala.

„Ano, mylady,“ opáčila Nanny s úlevou.

Phoebe byla dokonce ráda, že se Justin zatoulal do domu – poskytlo jí to záminku vyhnout se špalíru vítajícímu hosty.

Ve vstupní hale bylo rušno, ale klidněji a tišeji než venku. Nějaký muž dirigoval okolní ruch a vydával pokyny kolemjdoucím sloužícím. Vlasy, tak tmavě hnědé, až se snadno daly považovat za černé, se mu leskly, jako by byly tekuté, když se jich dotýkalo světlo. Muž bedlivě naslouchal hospodyni, která mu vysvětlovala uspořádání ložnic pro hosty. Současně hodil klíč zástupci majordoma, který ho chytil v letu a hnal se za nějakou posílkou. Podomek nesoucí vysokou věž krabic na klobouky zakopl a tmavovlasý muž natáhl ruku, aby ho zachytil. Upravil stoh krabic a poslal podomka po svých.

Vyzařovala z něj rázná mužná vitalita, která upoutala pozornost Phoebe. Měřil určitě víc než metr osmdesát, měl atletickou postavu a bronzově opálenou pleť toho, kdo tráví hodně času v přírodě. Ale měl na sobě dobře šitý oblek. Prazvláštní. Možná správce panství?

Vytrhla se z myšlenek, když si všimla, že se její syn odebral prozkoumat složitě vyřezávané dřevo na jedné straně hlavního dvoukřídlého schodiště. Rychle ho následovala. „Justine, nesmíš se toulat, aniž o tom řekneš mně nebo Nanny.“

„Podívej, mamá.“

Sledovala pohledem směr malého ukazováčku. Uviděla vyřezávané hnízdečko myší na úpatí balustrády. Byl to hravý a nečekaný detail oproti velkoleposti schodiště. Po tváři se jí rozlil úsměv. „To se mi líbí.“

„Mně taky.“

Justin si dřepl, aby si prohlédl řezbu důkladněji, a přitom mu z kapsy vypadla skleněná kulička a dopadla na vykládané parkety. Phoebe a Justin s úlekem sledovali, jak se rychle kutálí pryč.

Její setrvačnost však naráz ustala, když ji tmavovlasý muž přišlápl s dokonalým načasováním špičkou boty. Dokončil rozhovor, který právě vedl, pak se shýbl a kuličku zvedl. Hospodyně odpelášila a muž zaměřil svou pozornost k Phoebe a Justinovi.

Oči měl v opálené tváři zářivě modré, v letmém úsměvu se oslnivě zablýskly bílé zuby. Byl velice hezký, rysy měl výrazné a pravidelné, z vnějších koutků očí mu vybíhaly slabé, bílé vějířky vrásek od smíchu. Působil neuctivě a zábavně, ale čišelo z něj i něco mazaného, něco trochu tvrdého a neústupného. Jako by už měl se světem své zkušenosti a zbylo mu jen pramálo iluzí. Tím byl jaksi ještě přitažlivější.

Beze spěchu k nim přistoupil. Vanula z něj příjemná vůně přírody: slunce a vzduch, prašná vůně podobná ostřici a závan kouře, jako by nedávno stál u ohně z rašeliny. Ještě nikdy neviděla tak tmavě modré oči, duhovky byly černě orámované. Už dlouho se žádný muž na Phoebe takhle nepodíval, zpříma a se zájmem a s maličkatým náznakem flirtu. Zmocnil se jí prapodivný pocit, cosi, co jí trochu připomínalo první dny manželství s Henrym… Tu chvějivou, trapnou, nevysvětlitelnou touhu důvěrně se přitisknout celým tělem k tělu někoho jiného. Až do nynějška to nikdy nepocítila vůči nikomu jinému než svému manželovi a nikdy nezažila nic jako tenhle výboj ohně a ledu, který jí projel.

Phoebe provinile a zmateně o krok ucouvla a pokusila se odtáhnout s sebou i Justina.

Justin však odolal, zjevně s pocitem, že mu připadla povinnost začít s představováním. „Já jsem Justin, lord Clare,“ oznámil. „Tohle je mamá. Papá tu s námi není, protože je mrtvý.“

Phoebe vnímala, jak ji od temene až ke špičkám nohou zalévá zářivý ruměnec.

Muž se nezdál ani trochu v rozpacích, jenom si dřepl, aby měl obličej v jedné rovině s Justinovým. Jeho hluboký hlas vzbudil ve Phoebe pocit, jako by se protahovala na vysoké péřové matraci.

„Ztratil jsem otce, když jsem nebyl o moc starší než ty,“ řekl Justinovi.

„Ale já svého neztratil,“ zněla vážná odpověď dítěte. „Dobře vím, kde je. V nebi.“

Cizinec se usmál. „Těší mě, že vás poznávám, lorde Clare.“ Obřadně si potřásli rukama. Zvedl kuličku proti světlu a prohlížel si maličkou porcelánovou figurku ovce, zapuštěnou v čirém skle. „Krásný kousek,“ poznamenal, podal ji Justinovi a vstal. „Hraješ cvrnkanou v kruhu?“

„To ano,“ opáčil chlapec. Šlo o běžnou hru, v níž se hráči snažili vyrazit navzájem své kuličky z kruhu nakresleného na zemi.

„Dvojí hrad?“

Justin se zaujatým výrazem zavrtěl hlavou. „Tu neznám.“

„Někdy si zahrajeme, jestli mamá nemá námitky.“ Muž vrhl na Phoebe tázavý pohled.

Phoebe se styděla, že není schopna slova. Srdce jí nezvladatelně bušilo.

„Mamá není zvyklá mluvit s dospělými,“ oznámil Justin. „Má radši děti.“

„Jsem velice dětinský,“ opáčil muž pohotově. „Zeptej se tady, koho chceš.“

Phoebe se přistihla při úsměvu. „Vy jste správce panství?“ zeptala se.

„Většinou. Ale na tomhle panství nenajdete práci, včetně mytí nádobí, kterou bych si přinejmenším jednou nezkusil, abych se v ní aspoň trochu vyznal.“

Phoebe opustil úsměv a hlavou jí blesklo podivné, strašlivé podezření.

„Jak dlouho jste tu zaměstnán?“ zeptala se obezřetně.

„Od té doby, co můj bratr zdědil titul.“ Cizinec se uklonil a pak pokračoval: „Weston Ravenel… k vašim službám.“

Kapitola 2

West nemohl přestat zírat na lady Clareovou. Měl pocit, že kdyby natáhl ruku a dotkl se jí, popálil by si prsty. Vlasy planoucí zpod jednoduchého šedého cestovního čepce… Ještě nikdy nic takového neviděl. Rudé jako rajka, se záblesky karmínové tančícími mezi vyčesanými prameny. Pleť měla slonovinovou a bez poskvrnky až na něžnou spršku pih na nose, jako ozdobný posyp na nějakém luxusním moučníku.

Působila jako někdo, koho celý život hýčkali: vzdělaná a dobře oblečená. Jako by byla vždy s láskou ochraňovaná před celým světem. Ale v očích měla stín… Vědomí, že existují věci, před kterými nelze ochránit žádného člověka.

Bože, ty oči… Světle šedé, s čárkami podobnými paprskům maličkých hvězd.

Když se usmála, West pocítil horký záškub uvnitř hrudi. Ale hned poté, co se představil, její podmanivý úsměv pohasl, jako by právě procitla z krásného snu do mnohem méně příjemné reality.

Lady Clareová se otočila k synovi a jemně mu uhladila chocholku na temeni tmavé hlavy. „Justine, musíme se vrátit k rodině.“

„Ale já budu hrát kuličky s panem Ravenelem,“ namítal chlapec.

„Teď ne, když přijíždí tolik hostů,“ odpověděla. „Tenhle ubohý pán má moc práce. Půjdeme se zabydlet do svých pokojů.“

Justin se zamračil. „Musím bydlet v dětském pokoji? S miminy?“

„Miláčku, jsou ti čtyři roky…“

„Skoro pět!“

Rty jí zacukaly. V pohledu, s nímž se skláněla k synáčkovi, se zračil ohromný zájem a empatie. „Můžeš bydlet v mém pokoji, jestli chceš,“ nabídla mu.

Dítě se toho návrhu zděsilo. „Nemůžu spát ve tvém pokoji,“ prohlásilo dotčeně.

„Proč ne?“

„Lidi by si mohli myslet, že jsme manželé!“

West se soustředil na vzdálený bod podlahy a pracně se snažil potlačit smích. Když se mu to podařilo, nadechl se pro zklidnění a odvážil se pohlédnout na lady Clareovou. K jeho tajné potěše se zdálo, že nad tou námitkou uvažuje, jako by byla veskrze věrohodná.

„To mě nenapadlo,“ řekla. „Nejspíš to tedy bude muset být dětský pokoj. Půjdeme se podívat po Nanny a Stephenovi?“

Chlapec těžce vzdychl a sáhl po její ruce. Vzhlédl k Westovi a vysvětloval: „Stephen je můj bratříček. Neumí mluvit a smrdí jako shnilá želva.“

„Ne pořád,“ namítla lady Clareová.

Justin jen zavrtěl hlavou, jako by nemělo cenu se o tom bavit.

Okouzlen nenucenou komunikací těch dvou se West nemohl ubránit, aby ji v duchu nesrovnával s upjatými dialogy, jež kdysi vedl s vlastní matkou, která vždy hleděla na vlastní potomky, jako by šlo o cizí a obtížné děti.

„Existují daleko horší zápachy než malý bratříček,“ sdělil West chlapci. „Někdy během tvé návštěvy ti ukážu tu nejsmradlavější věc na domácí farmě.“

„Co to je?“ vyptával se Justin vzrušeně.

West se na něj zazubil. „Budeš si muset počkat.“

Lady Clareová s ustaraným výrazem pronesla: „Jste velmi laskavý, pane Ravenele, ale nebudeme trvat na tom, abyste tenhle slib dodržel. Určitě budete mít dost napilno. Nechtěli bychom vás obtěžovat.“

Víc překvapený než uražený odmítnutím West zvolna odpověděl: „Jak si přejete, mylady.“

S výrazem úlevy se elegantně uklonila a hnala syna pryč, jako by před něčím prchali.

West za ní nechápavě zíral. Nebylo to poprvé, co se k němu vysoce ctihodná žena obrátila zády. Ale bylo to poprvé, co to zabolelo.

Lady Clareová asi ví, jakou má pověst. Jeho minulost překypovala počtem historek o zhýralosti a opilství větším, než jakým se mohla honosit většina mužů mladších třiceti let. Stěží mohl lady Clareové zazlívat, že od něj chce udržet své tvárné dítě co nejdál. Bůhví, že by nikdy nechtěl zkazit žádné lidské holátko.

West v duchu vzdychl a smířil se s tím, že bude příštích několik dní držet jazyk za zuby a vyhýbat se Challonovým. Což nebude snadné, protože dům je jich sakra plný. Po odjezdu novomanželů zůstane ženichova rodina ještě nejméně tři až čtyři dny. Vévoda a vévodkyně měli v úmyslu využít příležitosti a věnovat se starým přátelům a známým v Hampshiru. Budou se konat slavnostní obědy, večeře, výlety, večírky, pikniky a dlouhá večerní posezení s tancem a konverzací.

Přirozeně se to všechno musí odehrávat na počátku léta, kdy to na farmách kypí prací. Aspoň že ta práce poskytne Westovi ospravedlnitelný důvod trávit většinu času mimo dům. A co nejdál od lady Clareové.

„Proč tu stojíš jako trouba?“ otázal se ženský hlas.

Vytržen z myšlenek shlédl West na svou hezkou tmavovlasou sestřenici, lady Pandoru Ravenelovou.

Pandora byla nekonvenční: impulzivní, inteligentní a obvykle naplněná větším množstvím energie, než byla schopna zvládat. Ze všech tří sester Ravenelových bylo nejméně pravděpodobné, že se provdá za nejžádanějšího mládence v Anglii. Nicméně svědčilo ve prospěch Gabriela, lorda St. Vincenta, že ji dokázal ocenit. Po pravdě řečeno, podle všeho byl do ní St. Vincent zamilovaný až po uši.

„Potřebuješ ode mě něco?“ zeptal se West Pandory bez okolků.

„Ano. Chci tě představit svému snoubenci, abys mi mohl říct, co si o něm myslíš.“

„Srdíčko, St. Vincent je dědic vévodství a má k dispozici velké jmění. Už teď mi připadá šíleně okouzlující.“

„Viděla jsem tě zrovna teď mluvit s jeho sestrou, lady Clareovou. Je vdova. Měl by ses jí začít dvořit dřív, než po ní chňapne někdo jiný.“

Westovy rty se nad tím návrhem zvlnily neveselým úsměvem. Byl sice nositelem význačného jména, ale neměl vlastní jmění ani pozemky. A co víc, stínu jeho někdejšího života se nedalo uniknout. Tady v Hampshiru začal nový život mezi lidmi, kteří kašlali na klepy z londýnské společnosti. Ale pro Challonovy je muž se zkaženým charakterem. Budižkničemu.

A lady Clareová byla ohromná kořist: mladá, bohatá, krásná, ovdovělá matka dědice vikomtství a rozlehlého panství. Každý svobodný muž v Anglii by po ní šel.

„To si nemyslím,“ řekl. „Dvoření někdy přináší nepříjemný vedlejší důsledek, manželství.“

„Ale už dříve jsi tvrdil, že bys rád viděl dům plný dětí.“

„Ano, dětí jiných lidí. Protože můj bratr a jeho žena jsou schopni zásobit svět dalšími Ravenely, jsem z toho venku.“

„Stejně si myslím, že by ses měl s Phoebe aspoň seznámit.“

„Tak se jmenuje?“ zeptal se West se zdráhavým zájmem.

„Ano, po jednom veselém zpěvném ptáčku, co žije v Americe.“

„Ta žena, se kterou jsem se právě setkal,“ poznamenal West, „není žádný ptáček zpěváček.“

„Lord St. Vincent říká, že Phoebe je srdečná, a dokonce od přírody i trochu koketka, ale pořád hodně hluboce prožívá ztrátu svého manžela.“

West se usilovně snažil zachovat lhostejné mlčení. Vzápětí však nemohl odolat, aby se nezeptal: „Na co zemřel?“

„Na nějaké úbytě. Doktoři se nikdy nedokázali shodnout na diagnóze.“ Pandora se odmlčela, když uviděla do vstupní haly proudit hosty. Odtáhla Westa do prostoru pod hlavním schodištěm a tlumenějším hlasem pokračovala. „Lord Clare churavěl ode dne, kdy se narodil. Trpěl děsnými bolestmi břicha, malátností, bolestmi hlavy, bušením srdce… Nesnášel většinu potravin a sotva v sobě něco udržel. Zkoušeli všemožnou léčbu, ale nic nepomáhalo.“

„Proč by si dcera vévody brala celoživotního invalidu?“ podivil se West.

„Byl to sňatek z lásky. Lord Clare a Phoebe se měli rádi už od dětství. Zpočátku se mu do ženění nechtělo, protože nechtěl být na obtíž, ale přesvědčila ho, aby co možná využil času, který jim zbýval. Není to ohromně romantické?“

„Nedává to smysl,“ prohlásil West. „Víme jistě, že se nemusela vdávat nakvap?“

Pandora se zhrozila. „Myslíš jako…“ Odmlčela se, snažila se formulovat zdvořilou odpověď. „… že mohli předběhnout manželský slib?“

„Buď to,“ opáčil West, „nebo její první dítě zplodil jiný muž, který nebyl volný.“

Pandora svraštila čelo. „Vážně jsi takový cynik?“

West se na ni zazubil. „Ne, jsem ještě mnohem horší. To přece víš.“

Pandora zvedla ruku k jeho bradě v předstíraném políčku, jako by mu udílela zasloužené pokárání. Obratně ji chytil za zápěstí, políbil na hřbet ruky a pustil.

Do vstupní haly už se tou dobou namačkalo tolik hostů, až se West začínal v duchu ptát, zda se všichni do Eversby Priory vejdou. Sídlo čítalo víc než sto ložnic, nepočítaje pokoje pro služebnictvo, ale po desítkách let zanedbávání byly teď velké části domu buď uzavřené, nebo procházely rekonstrukcí.

„Kdo jsou všichni ti lidé?“ zeptal se. „Jako by se násobili. Myslel jsem, že jsme omezili seznam hostů na příbuzné a blízké přátele.“

„Challonovi mají hodně blízkých přátel,“ odtušila Pandora maličko omluvně. „Promiň, vím, že nemáš rád davy.“

Ta poznámka Westa překvapila a právě se chystal namítnout, že má rád davy, když vtom ho napadlo, že Pandora ho zná jen takového, jaký je teď. V minulém životě ho společnost cizích lidí bavila a vrhal se z jedné společenské akce na druhou ve snaze o ustavičnou zábavu. Miloval klepy, flirt, nekonečný proud vína a hluku, všechno, co pevně odvádělo jeho pozornost navenek. Od chvíle, kdy přišel do Eversby Priory, se však takovému životu odcizil.

Při pohledu na skupinu lidí vstupujících do domu se Pandora trochu zhoupla na patách. „Podívej, tamhle jsou Challonovi.“ Hlas jí zbarvila směsice úžasu a nejistoty, když dodala: „Moje budoucí rodina.“

Sebastian, vévoda z Kingstonu, vyzařoval klidnou sebejistotu muže, který se v privilegovaném postavení už narodil. Na rozdíl od většiny britských šlechticů, kteří byli zoufale průměrní, byl Kingston elegantní a bezbožně hezký, s pevnou a štíhlou postavou muže o polovinu mladšího. Byl vyhlášený svou mazaností a kousavým vtipem; spravoval labyrint svého finančního impéria, které zahrnovalo ještě ke všemu i pánský herní klub. Pokud ostatní šlechtici potají vyjadřovali nechuť nad vulgaritou vlastnictví takového podniku, žádný z nich se neodvážil kritizovat ho veřejně. Byl věřitelem příliš mnoha dlužníků, znal příliš mnoho zkázonosných tajemství. Několika slovy nebo tahy pera mohl Kingston poslat téměř kteréhokoli hrdého potomka aristokratických rodů po žebrotě.

Nečekaně a docela mile působilo, že vévoda byl zřejmě nemálo zamilovaný do vlastní manželky. Jedna jeho ruka jí ledabyle spočívala v kříži a radost, kterou mu působilo dotýkat se jí, byla tajná, ale nepřehlédnutelná. Těžko se mu to dalo zazlívat. Vévodkyně Evangeline byla nádherně vnadná žena s meruňkově rezavými vlasy, veselýma modrýma očima a lehce pihovatou pletí. Působila mile a zářivě, jako by vystoupila z dlouhého podzimního západu slunce.

„Co říkáš lordu St. Vincentovi?“ zeptala se Pandora dychtivě.

West přejel pohledem k muži, který vypadal jako mladší verze svého otce, s bronzově zlatými vlasy, jež se leskly jako čerstvě ražené mince. Vladařsky krásný. Kříženec Adonise a královského korunovačního kočáru.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Kapitola 1

Kapitola 2