Copyright © Roman Cílek, 2019

Cover Art © Lukáš Tuma, 2019

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2019

ISBN 978-80-7557-195-3 (print)

ISBN 978-80-7557-732-0 (ePub)

ISBN 978-80-7557-733-7 (mobi)

ISBN 978-80-7557-734-4 (pdf)

Ne dost přítomnosti, žádná budoucnost

Od stolku v luxusní kavárně byl výhled na rušnou ulici.

Ti dva však ven příliš nevyhlíželi: byli cele zaujati sami sebou, a především tím, o čem jednali.

„Ne, to nepřichází v úvahu. Peníze si od vás v žádném případě nevezmu,“ s téměř pobouřeným gestem tvrdil pracovník magistrátu Ing. Jaroslav Aubrecht a nezněla v tom ani formální upejpavost, ba dokonce ani podtón toho, jak některé ženy říkávají svá pokrytecká ne před chvílemi, odehrávajícími se pak v rytmu mnohonásobného ano, ano, ano.

„Ale no tak, přece se nebudeme strašit nyní tak oblíbenými povídačkami o úplatcích,“ usmál se z protější židle majitel a výkonný ředitel developerské firmy Radoslav Šebestík.

Úsměv mu Aubrecht sice oplatil, ale na jeho názoru se tím nic nezměnilo: „Pokud dovolíte, pane řediteli, rád bych trval na tom, abyste jako protislužbu splnil slib ve věci vaší osobní přímluvy na ministerstvu. Velmi bych stál o to místo v sekretariátu náměstka.“

„Samozřejmě se pokusím udělat vše, co je možné.“

Inženýr se s tím nespokojil a s náhle až neodbytnou naléhavostí poznamenal: „Promiňte, ale minule jste říkal, že je to již skoro na sto procent ujednané. A podle toho jsem ve váš prospěch také jednal, byť s tím byla spojena značná míra rizika.“

Šebestík k němu zkoumavě vzhlédl.

Nevyznívá to od toho ouřady trochu jako nátlak, možná až výhrůžka?

Tvář odborného referenta Aubrechta však byla neprůhledná.

„Je o mně známo,“ promluvil k ní Šebestík s důrazem, „že umím držet slovo. Jen o trochu trpělivosti prosím.“ Vzdychl. „Ale vraťme se nyní k tomu, od čeho jsme před chvílí odbočili. Přece jen chci nějakou formou vyjádřit vděčnost za to, co jste pro mne udělal a jak diskrétně, to především, jste se té služby ujal. Přirozeně hodlám s tímto vaším přístupem počítat i nadále,“ řekl ještě a z aktovky, kterou si předtím odložil na okenní parapet, vyňal barevný katalog významné cestovní kanceláře. „Přijmete ode mne aspoň malou pozornost?“ zeptal se a podal katalog Aubrechtovi.

„Nerozumím vám.“

„Co je tu k nepochopení? Když jsem byl u vás na návštěvě, všiml jsem si, že váš synek je po nemoci, o které jste se mi před časem zmínil, trochu pobledlý. Chudáci městské děti! A vaše krásná milostivá paní, se kterou jsem měl rovněž tu čest se setkat, by jistě také nebyla proti, takže… no, prolistujte si prostě ten katalog a bez ohledu na cenu si vyberte zájezd, který by vám vyhovoval. Ostatní nechte na mně. Majitel té cestovky je mi v lecčems zavázaný, tudíž vám na mé náklady vyjde ve všem vstříc.“

„No… já nevím,“ zaváhal ještě Aubrecht, protože dobře cítil, že to, co je mu nabízeno, se tak či onak podobá ceně za jednání přinejmenším na hraně zákona – a také za důslednou mlčenlivost.

Ředitel Radoslav Šebestík, jenž musel Aubrechtovi v minulých dnech chtě nechtě dovolit pohled pod pečlivě vycíděnou pokličku svého ne už tak běloskvoucího podnikání, se však již mezitím podíval na hodinky, čímž dal najevo, že audience skončila. „Očekávám, že bychom se ve věci toho vašeho rodinného výletu mohli sejít třeba zase tady a…“ Zalistoval v diáři. „Co třeba ve čtvrtek v půl druhé?“ řekl – a tak jak byl z průběhu svých dnů zvyklý spíš vydávat příkazy než se doopravdy ptát, vlastně ani teď nečekal na to, co na jeho návrh řekne ten druhý.

* * *

Coby tvor ukázkově odolný se člověk dokáže smířit se vším.

Smířil se tedy pod tlakem rodinné euforie i inženýr Jaroslav Aubrecht. Vůdčí roli při výběrovém rokování nad celobarevným katalogem přenechal své ženě Bedřišce, která – vyzbrojena již ze studijních let částečnou znalostí italštiny a vztahem k pohnuté historii jižních partií Evropy – zvolila k nabízenému týdnu zázraků minerálními prameny hustě protkaný ostrov Ischia v hloubi Neapolského zálivu.

„Tohle je ono, podívej se na tu nádheru!“ namířila prst k fotografii hotelu v terasovitém svahu nad městečkem Lacco Ameno.

„Jak myslíš. Nerad bych ale působil jako neomalený vyžírka. Musí to být zrovna ten nejdražší?“ zapochyboval Aubrecht, když si pod snímkem přečetl cenu.

„Není nejdražší,“ oponovala mu poučená choť. „Mnohem dražší je prý ten, kde se natáčel film Nebožtíci přejí lásce. Ale ten tu v nabídce chybí.“

„Chybí…?! Asi bych to měl reklamovat, ne?“ ušklíbl se, ale bylo mu jasné, že v tomhle slovním ping-pongu nemá šanci na uhrání byť jen jediného setu.

Ironii v jeho hlase přecupitala bez povšimnutí a zeptala se: „Takže jsme, Jaroušku, dohodnuti, že ano?“

„Jo, dohodla ses,“ řekl a rovnalo se to kapitulaci.

* * *

Počet překážek se rovnal nule.

Ředitel Radoslav Šebestík bez mrknutí oka přijal Aubrechtovo přání, nestudoval ani snímky hotelu, ani čísla pod nimi, pouze přikývl, sáhl po mobilu, který měl stále před sebou v pohotovostní pozici, načež v krátkém monologu komusi cosi přikázal.

„Zařízeno,“ řekl pak Aubrechtovi. „Zítra ráno si všechny potřebné papíry vyzvedněte na centrále cestovky. Bude k nim připojena pro každého z vás tří i přiměřená suma kapesného v eurech.“

„Ale to není třeba…“

„Nechme už toho,“ rázně ho umlčel Šebestík. „Mám nyní dost starostí a nerad se zdržuji problémy, které už jsem si odškrtl. Přeji hezkou dovolenou. Jediné, za co se vám neumím zaručit, je pěkné počasí. Ale věřím, že i to vyjde. Tlumočte, prosím, pozdravy vašemu synkovi a ctěné manželce.“

„Vyřídím,“ hlesl Aubrecht.

Šebestík se protáhl v zádech, sáhl do aktovky a tentokrát nevylovil žádný barevný katalog, ale složku obchodních dokumentů. „A rád bych přešel k vážnějším věcem,“ řekl. „Odlétáte až za deset dní, což by mělo na vyřízení stačit. Mám tu, jak už jsem naznačil, takový… no, zádrhel, který byste mi mohl důvěrnou, zdůrazňuji, že opravdu velice důvěrnou, cestou pomoci odstranit. Podívejte se, tady z těch papírů vyplývá, o co se jedná.“

Inženýr Aubrecht se začetl.

A brzy, velmi brzy si uvědomil, že nejde o nějaký jen tak obyčejný obchodní zádrhel, jak to Šebestík decentně nazval; kdepak, tohle byla jiná sorta, pan direktor Radoslav Šebestík se v nikterak důvěryhodném nadnárodním propojení pustil do něčeho, co opravdu smrdělo. Četl dál a dál a nerodil se v něm sebemenší náznak radosti z toho, co se dozvídal a že se to vůbec dozvídal. Tahat na zádech batoh velkého a dost třaskavého tajemství, to bývá občas dost nepohodlné. A nejen nepohodlné, může to být taky – slušně řečeno – o ústa. Četl ještě dál, a přestože se nacházeli v dobře odvětraném a provoněném prostoru, polévaly ho vlny horka. Skoro jako by se už nyní nacházel na tom zatraceném, ale rodinou bohužel nedočkavě vyhlíženém sopečně vyvřelém ostrově pod italským nebem.

* * *

Dočkali se.

Rozpálená Neapol nadchla hlavně kluka. Líbilo se mu nejen v přeplněné příletové hale mezinárodního letiště, ale o něco později hlavně to, jak motorizovaní Taliáni tak pramálo dbají dopravních předpisů a s gurmánskou rozkoší se opírají do svých klaksonů. Autobus dopravní společnosti měl porouchanou klimatizaci, což mnozí – celkově už od počátku a čím dál víc mrzutého Ing. Aubrechta z této množiny nevyjímaje – přivítali s hlasitě projevovanou nevolí. Projeli neapolskou rezidenční periférií, zleva na ně vykouklo moře a v pozadí i silueta Vesuvu. Pak už se po kousku dálnice přesunuli do úzkých uliček dělničtěji vyhlížejícího přístavního městečka Pozzuoli, odkud je měl trajekt vodní trasou kolem několika dalších ostrovů dopravit na Ischii. Cestou přes Pozzuoli uplatnila Bedřiška Aubrechtová své jazykové schopnosti a přeložila svým mužským text jednoho z revolučně se tvářících nápisů na stěně domu vyzdobeného četnými graffiti:

„Příliš mnoho minulosti.

Ne dost přítomnosti.

Žádná budoucnost.“

„Slyšíš? Tohle si musím zapamatovat. Cosi takového kdysi hlásali anarchisté, že jo?“ oslovila novinami se ovívajícího manžela.

Povinně kývl, ale moc o tom nepřemýšlel.

Ale měl by, zrovna on by měl.

Jenomže netušil, že by měl, a bylo mu hlavně vedro.

Obstarožní trajekt, který na ně v Pozzuoli čekal, nesl na svém boku těžko vyslovitelný název, o němž všestranně zvídavá Bedřiška od kohosi z místních vyzvěděla, že je to jméno významného neapolského mořeplavce, který se odtud kdysi vypravil až bůhvíkam, a zjistil tudíž, že… což vše inženýra Aubrechta, jemuž to sdělovala, opět valně nezajímalo, a tak ono krkolomné středověké jméno i průvodní výklad zapomněl skoro ještě dřív, než je z úst své ženy pořádně dovyslechl.

Škoda: třeba by byl pozornější, kdyby osudově věděl.

Jenže nevěděl, nic nevěděl – a proto pořád vnímal především to odporné, všemi póry i dechem k němu pronikající horko.

* * *

Konečně se nalodili a vypluli.

Pro mnohé radostná chvíle a příležitost k nevšedním výhledům, pro Aubrechta jako člověka, jemuž se příčilo jakékoli naprogramované kolektivní plesání, jen zdroj pokračujícího utrpení. Už měl všeho plné zuby a zařekl se, že jakoukoli další rodinnou cestu k moři, byť by mu ji třeba i s milionovým příplatkem kdokoli vnucoval, si jednou provždy odepře. Byl protivný, dával najevo, že si z Prahy veze v hlavě spoustu ne zrovna příjemných starostí, kterých se nedokáže jen tak na povel zbavit, byl neklidný, pořád chodil sem a tam. Horní paluba, dolní paluba, velká místnost s barem, široké schody, úzké schody, chodby a chodbičky, umývárny, záchody.

Chodil a chodil.

Nuda…!

Pominula zcela, doslova ze vteřiny na vteřinu. Při míjení se v zúženém prostoru se nějaký nařvaný chlapík v kraťasech a umolousaném tričku dral kolem Aubrechta tak zprudka, že ho chtěně-nechtěně přitiskl na malá dvířka do místnosti, kam turisté nechodili, snad to byl nějaký sklad lan či bůhvíčeho jiného. Zatím ještě nic zvláštního, postačila by omluva. Jenže omluvy se vlivný odborný referent z Prahy nedočkal. Ona nenápadná dvířka se pojednou otevřela a zevnitř se vynořily ruce. A také ten tlusťoch popadl Aubrechta za rameno a zatlačil.

Hergot, co se to děje…?!

Aubrecht cosi vykřikl, ale nikdo ho neslyšel.

Krajně nepěkná situace: kolem plující lodi samá slaná voda Tyrhénského moře a tady kolem něho samé cizí ruce.

* * *

Až po čtvrthodině ho začali postrádat.

Hlavně Aubrecht junior: „Kde může táta tak dlouho být?“

Milostivá se zatím ještě tvářila klidně, ale čím dál víc v ní bublal především těžko potlačitelný vztek nad tím, jak jim ten její morous svou věčnou nenáladou kazí hned první den vysněné dovolené. „Však on tatínek přijde,“ odbyla synátora. „Znáš ho, on prostě nedokáže klidně sedět na jednom místě.“

Jenže tatínek nepřišel.

Už nikdy.

Třeba se mu v té místnůstce se stočenými lany líbilo – spíš tedy ne, ale tak jako tak se ho na jeho pocity nikdo nezeptal. A ostatně tam nepobyl zase až tak dlouho, aby si mohl vybrat, co chce a co nikoliv. Měli v tom kamrlíku nějaký šrouby zajištěný poklop, jímž se dalo vytlačit ven nepotřebné zavazadlo. Jak už bylo řečeno: všude kolem byla voda – a kdo by asi tak dokázal vymyslet lepší skrývačku pro jedno rozměrově vcelku zanedbatelné a šikovným závažím zatížené středoevropské mužské tělo?

Jak že to bylo napsáno na tom domě v Pozzuoli?

„Příliš mnoho minulosti.

Ne dost přítomnosti.

Žádná budoucnost.“

* * *

Výlet na Lacco Ameno se zkrátka nevyvedl.

Vydali se na cestu, jejímž cílem byl ten báječný hotel se všemi vymoženostmi pro oblažení hostů, jako standardní, byť ne zrovna vzorová rodinná trojice. A najednou se stali dvojicí s tím odporným označením: vdova a poloviční sirotek. Jednání s místními úřady, policií a neapolskou společností, která provozovala trajektovou přepravu, do něhož se zapojil i delegát české cestovní kanceláře a zmocněnci pojišťovny, vedlo do ztracena.

„Je nám to velmi líto, signora, ale s využitím trajektu, stejně jako kteréhokoli jiného lodního dopravního prostředku, jsou spojena určitá rizika. Moře je svým způsobem nebezpečné vyhraněné prostředí. Neustále na to pasažéry upozorňujeme a píše se to ostatně i v přepravních podmínkách. Ale občas prostě dojde k nehodám. Váš choť se zřejmě dopustil nějaké politováníhodné neopatrnosti, pokusil se možná vstoupit někam, kam…“

Namítala: „Promiňte, ale můj manžel rozhodně nebyl typem člověka, který by klukovsky lezl po zábradlí na palubě či se cpal třeba někam do strojovny!“

Krčili rameny a opakovali pořád to samé.

„Litujeme, ale…“

„Pojedeme domů,“ oznámila Bedřiška Aubrechtová svému synovi, který – vykolejen tím, co se kolem něho dělo – nic nenamítal.

* * *

Stále o tom přemýšlela a věděla tudíž, co by měla po návratu udělat.

Přesněji: co musí udělat.

Po otevření bytu proto nedošlo, jak tomu bývalo jindy, ke kontrole stavu květin na balkoně ani k urychlenému vybalování zavazadel a plnění pračky. Pokyn pro potomka měl naopak značně odlehčující podobu: „Pusť si televizi nebo video, dělej si, co chceš, a mě nech aspoň hodinu na pokoji.“

„Proč?“

„Potřebuji se na něco podívat.“

Ono podívání se trvalo posléze přes dvě hodiny a odbývalo se hlavně v pracovně toho času sice formálně jen nezvěstného, ale – jelikož na moři se nelze nikam zatoulat – s pravděpodobností hraničící s jistotou, jak se úředně říká, již definitivně mrtvého Ing. Jaroslava Aubrechta. Paní Bedřiška zkoumala obsah počítače, ale nedosti na tom: probírala i každý papír na psacím stole, v zásuvkách, v odložené aktovce, nahlížela do diáře, poznámkových bloků, adresáře, dokonce i odpadkový koš zpod stolu vytáhla a podrobně prohledala. Také párkrát telefonovala, a protože se s lidmi z manželova funkčního prostředí aspoň trochu znala, dokázala jim klást vcelku zasvěcené otázky.

Když skončila, převládl v ní pocit poznání.

„Sbal se, odvezu tě k babičce do Benešova,“ oznámila synovi.

„Proč?“ zeptal se stejně jako předtím.

A podobně málo se i dozvěděl: „Protože je to třeba.“

* * *

„Mlčte!“ vykřikla, když ředitel Radoslav Šebestík, k němuž se přes námitky jeho sekretářky prodrala, nasadil účastný výraz a pokoušel se zadrmolit jakousi kondolenci. „Je mi jasné, co se stalo. A ujišťuji vás, že jsem ochotna zasvětit kus života tomu, aby to vám a vašim křiváckým společníkům neprošlo.“

„Nerozumím vám, paní Aubrechtová, a zcela upřímně vás ujišťuji, že…“

„Nechte toho,“ znovu ho umlčela. „Mne neukecáte tak snadno, jako se vám to povedlo u mého muže. Asi vám o mně neřekl, že jsem také ekonomka.“ Pohodila před něho složku papírů. „Nejde zatím o žádné důkazy, spíš jen náznaky z poznámek mého přepečlivého a úřednicky zamindrákovaného manžela. Ale já budu hledat dál a spolu se mnou i jiní. Tohle jsou samozřejmě kopie,“ ukázala, „originál jsem uložila u právníka, takže je zbytečné najímat nějaké grázly, aby mě topili ve Vltavě.“

Nahlédl do složky, nadechl se a vzdychl. „Paní Aubrechtová, omlouvám vaše jednání ztrátou, kterou jste utrpěla, a věřím, že se…“

„Dohodneme…?!“ vyštěkla. Přikročila k němu blíž: „Ne, nedohodneme se. Kdyby mi to nebylo protivné, plivla bych vám do obličeje. Se mnou se určitě nedohodnete. S tím mým se to pak už asi také zadrhlo, zřejmě jste se před naší dovolenou nepohodli, poznala jsem to na něm, asi odmítl poslušnost, nebo vám dokonce i vyhrožoval…? A především toho moc věděl, že ano?! Podívejte se, řeknu vám něco, co ode mne nikdo jiný neuslyší. Nebyli jsme ideální pár, to rozhodně ne, příliš jsem si ho nevážila, ale byl to především otec mého syna. A taky je mi odporné, když je někdo oddělán, jako by to ani nebyl člověk, ale jen nějaká překážka na cestě. Třeba jste to přímo vy nenařídil, ale spojil jste se s lidmi, pro které lidský život nemá cenu, a to vám nikdy neodpustím. To je vše, co jsem chtěla říct. Ostatní přijde později.“

Otočila se k němu zády.

Pak si však ještě na něco vzpomněla, vrátila se, položila před něho ručně popsaný papírek a řekla: „O tomhle jsme s mým mužem cestou k trajektu v Pozzuoli mluvili. Skoro naposledy, kdy jsem s ním ještě mluvit mohla.“

Uchopil lístek do prstů. „Co je to?“ zeptal se.

Odsekla mu s plamínky zlosti v očích: „Na všechno máte lidi, pane řediteli. Na kšefty, na uplácení i na zabíjení. Dejte si to tedy přeložit.“

Byly to tři italské věty ve třech řádcích pod sebou: o nadbytku minulosti, nedostatečné přítomnosti a žádné budoucnosti.

Lotova žena z Jižního předměstí

Zpočátku to bylo velmi jednoduché: prostě nic nechápala. Dokonce si chvílemi útěšně namlouvala, že je to všechno nějaký idiotský sen. To až později, až poté, co se přehnala ta první vlna bouře, kdy jejich jindy vcelku poklidným domem, zahradou a garáží na luxusním Jižním předměstí prošla spousta lidí, z nichž někteří jí opakovaně kladli různé otázky, byla Marie Soukeníková schopna se uchýlit do svého oblíbeného kouta v zimní zahradě a pokusit se o urovnání myšlenek do ucelenější a aspoň trochu vnímatelné podoby.

Co se to dnes v noci stalo?

„Paní Soukeníková, potřebovali bychom vědět, co vás uprostřed noci, zhruba v půl druhé, probudilo – pokusíte se nám pomoci?“ ptali se jí v předchozích desítkách minut kriminalisté, jako kdyby jí k rozhození stavu duše nestačily její vlastní nejistoty. A někteří se ve svých dotazech dotýkali i témat veskrze intimních: „Říkala jste před chvílí, že obvykle vás v noci nebudí nutkání na toaletu, ale tentokrát…“

„Nevím, nevím,“ říkala jim a opravdu to tak cítila.

Až nyní, kdy se přece jen trochu zklidnila, náhle pochopila, že to ví: že ví, co ji v té zářijové noci probudilo. Bylo to ticho. Prostě ticho! Obvykle, řekněme tak čtyřikrát, pětkrát v týdnu vedle ní ležel její manžel, k němuž již nic necítila, a on na tom byl ve vztahu k ní snad ještě hůř – ani jednoho z nich by ani nenapadlo, aby se toho druhého dotknul, jakkoli dotknul, ale býval tam ten muž, většinou tam býval. Kvůli občasným návštěvám již dávno dospělých, ale všetečně zvědavých dětí, jimž by byli nuceni leccos vysvětlovat, se dosud nerozhodli pro oddělené ložnice. A tak zachovávali dosavadní zvyky a spali vedle sebe. Dvojice, v níž každý tu byl sám za sebe. Ředitelka knihovny Marie Soukeníková a státní zástupce, postaru řečeno prokurátor, JUDr. Petr Soukeník. Ženin spánek, aspoň si to o sobě myslela, byl klidný, nehlučný, střídmou ukázněností vcelku odpovídající její nátuře. Podobně na tom byl co do přímočarosti vztahu mezi povahou a podobou spánku i Petr Soukeník. Velmistr silných emocí a velkých slov i gest, workoholik každým coulem, ani v noci neuměl být jiný než kdykoli jindy: neustále se obracel, trhal sebou, občas i křičel, vzdychal, chrápal a hlučně se probíral ze svých apnoických pauz, tedy dočasných zástav dechu.

Marie samozřejmě nebyla z těchto jeho projevů, které ji pravidelně budily, nadšena.

Ale dnes v noci, v tom podivném tichu, které ji zaskočilo, jako by se jí po manželově hlučnosti skoro až zastesklo. Proboha, zastesklo, opravdu zastesklo…?! Co by tomu řekl doktor Freud? Čekala, ještě chvíli čekala, až pak se rozhodla k počinu, který už dlouho neudělala. Slezla z postele, oblékla si župan a svého chotě, kterého již jako chotě nevnímala, se jala hledat. V koupelně ani na záchodě nebyl, nenašla ho ani v kuchyni u ledničky, popošla tedy až do haly, odkud vedly schody do zahrady a boční dveře, jimiž se přes skladovací komoru a kutilskou dílnu dalo projít do garáže. V hale se svítilo, což ji překvapilo, a pak také, když se na okamžik zastavila, uslyšela zvláštní rytmický zvuk. Jako kdyby běžel nějaký motor. Čerpadlo? Ne, to hlučí úplně jinak. Že by tedy auto? Ale proč…? Od garáže ji dělilo zhruba osm metrů. Ušla je a pak již jenom zděšeně vykřikla.

Našla svého manžela.

Leč nebyla jí dána možnost vytknout mu jeho podivné noční konání. Státní zástupce JUDr. Petr Soukeník se postaral o to, aby mu už ani ona, jeho žena, a ani nikdo jiný nemohl cokoli vytýkat. Anebo mohl vytýkat, ale jemu už to bude lhostejné. Postaral se, aby tomu tak bylo. Na jídelním stole v kuchyni zanechal stručné sdělení: „Promiň. A zavolej prosím dětem, aby se to nedozvěděly odjinud.“ Pak odešel do garáže a zavedl si do vnitřku auta výfukové plyny z nastartovaného motoru.

„Udusil se,“ prohodil jeden z kriminalistů hned poté, co mohli po předběžném ohledání na místě tragické události tak na pětadevadesát procent vyloučit přímé cizí zavinění.

A ten druhý, o trochu starší a zkušenější, k tomu zamyšleně dodal: „Jako kdyby sám sebe za něco trestal.“

„Povídá se o něm, že se ho kdekdo bál. Že to byl prostě ranař.“

„Ranař…? Jo, to dnes v noci dokázal. Pokud nebylo všechno úplně jinak, tak se obžaloval, odsoudil a potrestal – všechno naráz.“

„Z jedné vody načisto, říká se to tak, ne?“

„Říká,“ potvrdil kolega.

* * *

Pro lačná média, a v tomto případě nejen ta ryze bulvární, to bylo parádní sousto. Pomalým, trýznivým způsobem uskutečněná sebevražda veřejně známého státního zástupce, který vystupoval v mnoha ostře sledovaných kauzách, motal se i kolem politiků, a tudíž se o něm tam i onde leccos šuškalo, vyvolala příval spekulací. Nemoc? Pracovní selhání a obavy z následků? Vydírání ze strany organizovaného zločinu či vlivných jedinců? Problémy v osobním životě, třeba drsně neodbytná milenka? Nic z toho se nedalo vyloučit. Ale také se pro žádnou z těchto verzí nedařilo najít jakékoli důkazy.

Pátrala policie, dohlíželo státní zastupitelství, pídili se novináři, vyptávali se známí a sousedé.

Martyrium pro paní Marii, a ještě k tomu byla na vše sama, nikdo jí nestál po boku, protože potomci už před časem vyletěli z hnízda.

„Zvládáš to, maminko? Myslím na tebe, hrozně na tebe myslím,“ ujišťovala ji telefonem a přes skype dcera Pavla, lékařka, která po sňatku žila na Moravě a nikoli bez komplikací prožívala první těhotenství.

„Snažím se. Ale ty, Pavlínko, mysli hlavně na své dítě,“ odpovídala Marie.

Syna Petra, nositele otcova křestního jména, inženýra ekonomie a specialistu na bankovní analýzy, zavály dobře placené služební povinnosti ještě o notný kus dál: se svou francouzskou manželkou bydlel v Ženevě. „Neotravují tě víc, než je třeba, mami?“ zeptal se na dálku – a oba věděli, o kom je řeč.

„Otravují, ale vím, že to musí být. Novináře jsem si k tělu nepustila, to se mi zatím daří, ale ti druzí… no, dělají prostě svou práci. Opakovaně prohledávají celý byt, i rodinný trezor jsem jim musela otevřít, byli taky na chalupě a celý den se tam přehrabovali…“

„Po čem jdou?“

„Nemám ponětí a raději se ani neptám. V novinách píší o tátovi a o tom, s kým se stýkal a o čem jednal a co ovlivňoval, divoké spekulace, snažím se to nevnímat, ale když vidím, že policisty zajímá každý papírek…“

„Papírek,“ zamyšleně ji přerušil, a pak jako kdyby se k něčemu rozhodl. „Mami,“ řekl, „mám tu teď hrozně práce a chtěl jsem přijet až na pohřeb, ale raději šéfy nějak umluvím...

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Ne dost přítomnosti, žádná budoucnost

Lotova žena z Jižního předměstí