Peter Matthiessen

SNEŽNÝ LEOPARD

Preklad: Peter Leponi

Ukážka z elektronickej knihy

Venujem

s vďakou, láskou a úctou

Nakagawa Soen Róšimu

Šimano Eido Róšimu

Taizan Mäzumi Róšimu

GAŠŠÓ

„V podstate sa od nás očakáva iba jeden druh odvahy – nebáť sa toho najzvláštnejšieho, najpozoruhodnejšieho a najnevysvetliteľnejšieho, čo nás stretne. Ľudstvo sa v tomto zmysle správa neuveriteľne zbabelo a tým spôsobuje životu nekonečné škody. Zážitky, ktoré nazývame „zjavenia“, celý takzvaný „duchovný svet“, smrť, všetky tieto veci, ktoré sa nás bezprostredne dotýkajú, z našich životov vytláčame tak veľmi, až nám zmysly, ktorými by sme ich mohli vnímať, zakrpateli.

A to už vôbec nespomínam Boha.“

Rainer Maria Rilke

Copyright © 1978 by Peter Matthiessen

All rights reserved

Translation © Peter Leponi

Cover Art © Tomáš Klepoch

Graphic Design © Pavlína Morháčová

ISBN 978-80-8203-135-8

Publikáciu z verejných zdrojov podporil

Fond na podporu umenia

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

Poďakovanie

V prvom rade ďakujem Georgeovi Schallerovi za jeho pozvanie, aby som ho sprevádzal na ceste do Dolpa, za jeho úžasnú spoločnosť počas putovania, jeho pomoc a rady. Bol taký láskavý, že si prečítal celý rukopis, pomohol nájsť chyby a omyly a upozornil aj na miesta a udalosti, ktoré som buď precenil, alebo naopak, dosť nezdôraznil. Vrelá vďaka patrí aj Donaldovi Hallovi, ktorý ochotne a dôsledne pripomienkoval počiatočné štádium rukopisu, keď je dôležité počuť kritický názor, Marii Eckhart, ktorá prispela zmysluplnými a konštruktívnymi návrhmi v každej verzii rukopisu, a Elizabeth Sifton, redaktorke knihy z nakladateľstva The Viking Press – veľmi sa o knihu zaslúžila predovšetkým v konečnej fáze tým, že ju odhodlane, s citom, no tvrdošijne bránila pred nezmyslenými zásahmi jej autora.

Náročná cesta bola veľmi príjemná hlavne pre nevyčerpateľný humor, vernosť a štedrosť našich skvelých šerpov a výborných kamarátov Džang-bua, Thugtäna a Fu-Ccheringa, Dawu a Gjalcchäna, ako aj vďaka našim mladým tamangským nosičom – nemali to ľahké. Osobitne zaviazaný som Šerpovi Thugtänovi, azda sa mi podarilo vyjadriť to bližšie v knihe samotnej.

Doktor Robert Fleming st. ma v Káthmandu zahrnul pohostinnosťou a výrazne mi poradil v určovaní vtákov. Ašók Kuenar Hamal z nepálskeho pančajátu nám pomohol s urýchlením záležitostí v Dunahi a doktor Eidži Kawamura z himalájskej expedície Kitasato na našej spiatočnej ceste nezištne pomohol Šerpovi Dawovi. John Harrison zo Sterlingovej knižnice Univerzity v Yale výrazne prispel k vyhľadaniu literatúry, John Bowler (poradca Organizácie Spojených národov pre výživu a poľnohospodárstvo FAO pri nepálskej vláde), Robert Fleming ml., Michael Cheney, Joel Ziskin a Rodney Jackson poskytli cenné informácie.

Naplno som využíval trpezlivé vedenie troch zenových majstrov, ktorým som túto knihu venoval, a čerpal som aj zo spisov odborníkov na tibetológiu – napríklad lámu Angariku Góvindu, doktora Davida Snellgrova, Johna Blofelda a zosnulého doktora W. Y. Evans-Wentza. Ja odborníkom na budhizmus nie som, a preto som veľmi vďačný lámovi Góvindovi, Tetsugenovi Senseiovi (a Taizinovi Mäzumi Róšimu) za nespočetné užitočné poznámky k rukopisu, ako aj Robinovi Kornmanovi, študentovi Čögyama Trungpu Rinpočeho, ktorý si text prezrel z hľadiska technických prešľapov: nuansy v chápaní budhizmu, transkripcia výrazov zo sanskritu a tibetčiny a mnoho ďalších otázok, na ktorých sa, podľa všetkého, nezhodnú žiadni dvaja bádatelia v danom odbore. V knihe zostalo nepochybne mnoho sporných miest, ale dúfam, že tieto nezrovnalosti nebudú príliš prekážať tým, ktorí chápu, prečo som túto knihu napísal.

A napokon ďakujem mnohým spisovateľom, básnikom a prieskumníkom duše, ktorých slová prispeli k tomu, aby som veci pochopil – tým, ktorých som v knihe priamo citoval, ale aj tým ostatným.

P. M.

Sagaponack, New York

zima 1978

Prológ

Koncom septembra 1973 som s GS vyrazil na cestu ku Krištáľovej hore. Šli sme na západ popod Annapurnu, potom na sever údolím rieky Kálí Gandakí, nato opäť na západ a sever – okolo štítov Dhaulágirí a naprieč pohorím Kandžíroba až do krajiny Dolpo na Tibetskej náhornej plošine; spolu to bolo najmenej štyristo kilometrov.

GS je zoológ George Schaller. Zoznámil som sa s ním v roku 1969 na východoafrickej planine Serengeti, kde zbieral materiál pre svoju známu štúdiu o levoch.[1] Druhýkrát som ho stretol v New Yorku na jar 1972. Vtedy sa už zaoberal divými ovcami, kozami a ich príbuznými – kamzíkmi. Spýtal sa ma, či by som sa budúci rok nechcel pripojiť k jeho expedícii do severozápadného Nepálu, k tibetským hraniciam, kde chce pozorovať bharaly, nazývané aj himalájske modré ovce. Chcel potvrdiť svoju hypotézu, že táto zvláštna, v odľahlých horských oblastiach žijúca „ovca“ je skôr koza a má najbližšie k dávnemu spoločnému predkovi kôz a oviec. Vyrazili by sme na jeseň, aby sme ich mohli pozorovať počas ruje, pretože zvyšok roka bharaly len žerú a spia, čo o ich evolúcii a etológii mnoho neprezradí. Pri Gönpa Še, „Krištáľovom kláštore“, je vraj bharalov veľa a je pomerne ľahké ich pozorovať, pretože miestny budhistický láma ľuďom zakázal ich vyrušovať. A kde sú bharaly, tam bude pravdepodobne aj najvzácnejšia a najkrajšia z veľkých mačiek – snežný leopard. GS vedel popri sebe len o jedinom človeku zo Západu, ktorý v poslednom štvrťstoročí videl himalájskeho snežného leoparda voľne v prírode. Už len nádej, že by sme mohli toto takmer mýtické zviera uvidieť, bola dostatočným dôvodom vydať sa na cestu.

Bol som v Nepále pred dvanástimi rokmi a s úžasom som sa díval na tie nádherné zasnežené štíty na severe. Ale priblížiť sa k nim krok za krokom naprieč najmohutnejším horstvom sveta až k nejakej Krištáľovej hore, to by bolo skutočné putovanie, skutočná cesta srdca. Oblasť Dolpo, dodnes ľuďom zo Západu v podstate neznáma, zostala po čínskej okupácii Tibetu vraj poslednou baštou pôvodnej tibetskej kultúry na svete. A tibetská kultúra je sama osebe posledným útočiskom „všetkého, po čom túži moderný človek – buď preto, že to stratil, alebo k tomu ešte nedospel, prípadne sa mu to stráca z dohľadu: pre nemennosť tradícií, ktoré majú korene nielen v dejinách a kultúre, ale aj v samom vnútri človeka...“[2] Keď do Krištáľového kláštora dorazil znalec tibetských náboženstiev David Snellgrove,[3] láma zo Še, v celom Dolpe najváženejší zo všetkých rinpočeov alebo „ušľachtilých“, síce nevyšiel z ústrania, no my budeme mať určite viac šťastia.

Cestou do Nepálu som sa zastavil vo Váránasí, posvätnom meste na Gange, a navštívil som budhistické svätyne v Bódh Gaji a Sárnáte. Bola polovica septembra a obdobie monzúnov: hnedá horúčava indických plání bola príšerná a po niekoľkých dňoch v údolí Gangy som sa nevedel dočkať, až odletím na sever do Káthmandu na zelených úbočiach himalájskeho masívu. Bol jasný deň a medzi vežami chrámov a stupňovitými strechami pagod plachtili vo vetre tmavé a červené haje. Po vlhkej Indii priniesol suchý vzduch vo výške 1200 metrov značnú úľavu, no štíty na severe zakrývali tmavé monzúnové mraky a k večeru sa rozpršalo.

GS som našiel v hoteli. Nevideli sme sa vyše roka a naposledy sme si písali niekedy v lete, preto sa potešil, že všetko vyšlo a v poriadku som docestoval. Nasledujúce dve hodiny sme sa rozprávali takmer bez prestania, až som neskôr uvažoval, či nám zostali nejaké témy na rozhovor aj na ďalšie mesiace; budeme si totiž navzájom jedinou spoločnosťou, a to sa ani veľmi nepoznáme. (O GS som už v knihe Strom, pod ktorým sa zrodil človek napísal, že „sa sústreďuje iba na to svoje a ťažko sa k nemu hľadá cesta“, „je strohý, pragmatický a ak sa stretne s nevedeckým prístupom, nemá preň mnoho pochopenia, navyše, na všetko sa pozerá zľahka pohŕdavo a prísne.“ Okrem toho som napísal, že je to „šľachovitý mladík a pôsobí odhodlane“[4], a teraz na mňa pôsobí rovnakým dojmom.)

Posledné tri dni pršalo v Káthmandu viac-menej bez prestania. GS chcel už zúfalo vyraziť. Nielen pre svoj zásadný odpor k mestám, ale predovšetkým preto, že do Himalájí prichádza zima skoro a prudké monzúnové lejaky znamenajú, že vysoko položené priesmyky na našej ceste zapadnú snehom. (Neskôr sme sa dozvedeli, že októbrové dažde boli toho roku rekordné.) GS požiadal o povolenie na vstup do Dolpa už pred niekoľkými mesiacmi, no až dnes, v deň plánovaného odchodu, sme povolenie skutočne dostali. Napísali a odoslali sme posledné listy – ideme do oblasti, kde nie je žiadna pošta. Všetky nadbytočné veci a oblečenie sme nechali v Káthmandu a cestovné šeky sme vymenili za špinavé balíčky menších bankoviek – veľké bankovky nemajú v horách žiadnu cenu. S pomocou našich šerpov sme zbalili stany a kuchynskú výbavu a v orientálnom hurhaji asanského bazáru sme ešte narýchlo dohovárali ceny niektorých drobností. V roku 1961 som tu kúpil starú zelenkastú sošku malého bronzového Budhu. Neskôr sme s manželkou študovali zen-budhizmus, a keď vlani v zime Deborah v newyorskej nemocnici umierala na rakovinu, zhotovil som jej tam malý oltárik, na ktorý som položil práve tohto zeleného bronzového Budhu z Káthmandu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Mapa

Predná tiráž

Poďakovanie

Prológ

Na západ

Na sever

Pri Krištáľovej hore

Cesta domov