Přeložila:

DARINA POVOLNÁ

Penelope Ward: Gentleman Devět

Vydání první

Copyright © 2018. Gentleman Nine by Penelope Ward

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2292. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Gentleman Nine vydaného v roce 2018

Český překlad © 2019 Darina Povolná

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Model: Lucas Garcez, @lucasgarcez93

Cover Photographer: Sven Jacobsen

Cover Design: Letitia Hasser, RBA Designs

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1173-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1174-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Penelope Ward

Gentleman Devět

1. kapitola

Amber

Když jsem na netu bezcílně projížděla fotky, zaskočilo mě zvonění telefonu. Jméno na displeji mi zrychlilo tep.

Channing Lord.

Channing?

Srdce se mi rozbušilo.

Proč by mi volal?

Než jsem se nad tím stihla zamyslet, zvedla jsem to a snažila se znít v pohodě navzdory tomu, že jsem se před malou chvílí rozbrečela při sledování Facebooku svého bývalého přítele Roryho.

Projela jsem si rukou vlasy, jako kdyby záleželo na tom, jak vypadám. „Channingu!“

Hluboký sexy hlas mi zavrněl do ucha, ale já to najednou cítila až mezi stehny. „Jak jsi věděla, že jsem to já?“

Při zvuku jeho hlasu mi tuhly bradavky. Nechtěla jsem tak reagovat, ale tajně po Channingovi toužím od doby, co ho znám. Z toho či onoho důvodu byl ale vždycky nedosažitelný.

Když jsem ho potkala poprvé, byl to starší brácha mojí nejlepší kamarádky. Nedosažitelný.

Potom jsme se spřátelili a hodně jsem si toho vztahu vážila. Nedosažitelný.

S Channingem tu hranici nebylo možné překročit, a hlavně ne potom, co jsem se zamilovala do jeho nejlepšího kamaráda Roryho. Pak byl Channing opět zcela… nedosažitelný.

Jenže fakt, že jsem Channinga odjakživa považovala za nedosažitelného, ještě neznamenal, že jsem dokázala ignorovat, jak moc je přitažlivý. Ten chlap je prostě nádherný, o tom nebylo pochyb.

„Vidím tvoje jméno na displeji. Takže jsem věděla, že jsi to ty,“ vysvětlila jsem mu.

„Vážně?“ Rozesmál se. „Sakra. Je to můj mobil. Nevěděl jsem, že se moje jméno ukáže, když lidem volám. To se mi asi moc nelíbí.“

„To proto, že jsem si tě uložila. Už jsi mi z tohohle čísla musel volat – když jsme spolu mluvili naposledy. Myslím, že je to tak půl roku.“

„Jo aha. Páni. To už je doba, co?“

„To jo. Překvapils mě. Jak to jde? Jak se máš?“

Pořád tak děsně sexy?

Neměla jsem nejmenší vliv na to, kam se moje myšlenky ubíraly.

I když jsme si občas zavolali, už dva roky jsme se naživo neviděli. Podle sociálních sítí bych řekla, že vypadá čím dál líp. Channing byl nejspíš nejpřitažlivější lidská bytost, co jsem osobně poznala. Kromě toho měl ale taky neskutečně milou osobnost a přirozené kouzlo. Ženy se na něj vždycky lepily, což byl právě ten problém pro kteroukoliv z těch, co s ním začala chodit. Channing Lord miloval ženy a ony milovaly jeho. Právě o to šlo.

„Mám se vážně dobře,“ prohlásil.

„To jsem ráda. Promiň, že jsem se neozývala. Posledních pár měsíců bylo náročných.“

Trvalo několik vteřin, než zareagoval. „Slyšel jsem o tobě a Rorym. Byl to pořádný šok. Jsi v pořádku?“

Ne.

Téma Rory ze mě vždycky udělalo defenzivní a náladovou potvoru. „Proč se ptáš? Povídal ti někdo, že nejsem?“

„Ne. S Rorym jsem vůbec nemluvil. Donesla mi to Jordan.“ Jordan byla jedna z kamarádek tam u nás, která měla tehdy s Channingem románek.

„Tak ještěže ti to pověděla.“

„Byli jste spolu celou věčnost. Je mi celkem jasný, že to pro tebe teď musí být náročný.“

„No, vstřebávám to postupně.“

Nechtěla jsem, aby Channing věděl, jak hrozně mě ten rozchod zdrtil.

„Nic víc dělat nemůžeme, co? Vstřebávat věci postupně. Pěkně krok za krokem. To je dobrý přístup.“

„Takže proč mi vlastně voláš, Lorde?“

„Vlastně se tě potřebuju zeptat – nejsem si úplně jistý, jestli tím nepřekračuju nějakou hranici, ale…“

O co mu šlo?

Tep se mi znovu trochu zrychlil. „Dobře…“

„Právě jsem získal smlouvu na dobu určitou s biomedicínskou společností v Bostonu. SeraMed. Slyšela jsi o nich?“

„To jo. Je v Cambridge.“

„Přesně. Ta v Cambridge. Je to jen na několik měsíců a začínám tam v říjnu. Jordan mi říkala, že bys mohla mít pokoj navíc, který pronajímáš. Napadlo mě, že není nic proti ničemu, když se zeptám, jestli je volný. Potřeboval bych ho od prvního října.“

On tu chtěl bydlet? Se mnou? Nebyla jsem si jistá, že je to dobrý nápad. Ale nechtěla jsem mu lhát.

„Vlastně jo. Mám tu pokoj. Obvykle ho pronajímám přes Airbnb, ale je zamluvený jen do konce srpna. Pak je k dispozici.“ No do háje. „Je tvůj, jestli chceš.“ Zavřela jsem oči a schoulila se. Měla jsem to vážně líp promyslet, než jsem pokoj Channingovi nabídla. Poslední, co jsem teď potřebovala, bylo slyšet ho přes chodbu dělat bůhvíco s bůhvíkým.

Zněl překvapeně. „Myslíš to vážně?“

„Samozřejmě.“

„Zachránilas mi zadek. Máš to u mě. Zaplatím ti, cokoliv normálně dostáváš – klidně i víc. Je mi to jedno. Právě jsi mě zachránila před sháněním bydlení ve městě. Měl jsem z toho vítr.“

„Tak to jsem ráda. Bude fajn si zas pokecat.“ Myslela jsem to vážně. Z Channinga vyzařovalo něco, díky čemu mi bylo v jeho společnosti vždycky příjemně. I když jsme se přátelili víc, když jsme byli mladší, bylo fajn s ním být. Odcizili jsme se, když jsem začala chodit s Rorym, ale Channing byl odjakživa někdo, o kom jsem věděla, že s ním můžu počítat, i když jsme spolu nebyli pravidelně v kontaktu. Byl skutečně jako můj starší bratr.

„Jsi si jistá, že je to v pořádku, Amber?“

„Naprosto.“

„Slibuju, že ti nebudu na obtíž. A do konce prosince jsem pryč.“

„Můžeme se ohledně toho ještě spojit, až se bude blížit říjen, ale ten pokoj ti podržím, nebudu ho rezervovat nikomu jinému.“

„Báječný.“ Odmlčel se. „Myslíš, že bude Rory naštvanej?“

Po jeho otázce jsem znovu sklouzla k defenzivnosti. „Rorymu to ani nehodlám povědět. Nedlužím mu žádné vysvětlení. Nemluvila jsem s ním už několik týdnů.“

Můj bývalý bydlel půl hodiny ode mě a měl u sebe našeho zlatého retrívra. Jeho domek s oplocenou zahradou se pro zvíře hodil víc. Takže jsem ho kontaktovala jen proto, abych se na Bruisera čas od času podívala.

Chvíli byl potichu a potom poznamenal: „Je mi jasné, že to právě teď nechceš řešit, ale jsem tu, kdybys někdy chtěla mluvit o tom, co se mezi ním a tebou stalo.“

„Děkuju, ale ne… není třeba Roryho řešit. Prostě jdu dál,“ odbyla jsem ho.

Ne. Nepotřebovala jsem s ním mluvit o svém příteli, se kterým jsem byla devět let, o chlapovi, kterému jsem dala svoje panenství a který se rozhodl, že se rozejdeme, protože si nestihl dost užít. Navrhl, že budeme nějaký čas „poznávat jiné lidi“. Totálně mi vyrazil dech.

„Jestli spolu máme být, najdeme si k sobě znovu cestu, ale myslím si, že ani jeden z nás není připravený na manželství, když jsme nikdy nebyli s nikým jiným než spolu. Manželství je slib, který se neporušuje, Amber.“

Channing mě vytrhl z toho, jak jsem si přehrávala Roryho slova.

Znělo to, jako kdyby v dálce projížděl vlak. „Dobře. Ještě jednou moc díky, Waldo.“ Walda. Tuhle přezdívku jsem už neslyšela celé roky. Říkával mi tak kvůli mému příjmení: Waltonová. Vlak byl o něco hlasitější. Pokračoval: „Každopádně si tě musím vzít, až tam budu.“

Cože to právě řekl?

„Promiň. Teď jsem ti nerozuměla.“

Zakřičel: „Říkal jsem, že tě musím vzít ven, až tam budu… abych ti poděkoval, že mě tam necháš. No tak… musím už nastoupit do vlaku. Brzy se uslyšíme.“

Dobrý bože.

„Fajn. To zní dobře.“

„Měj se hezky, Amber.“

„Ty taky.“

Léto uteklo nečekaně rychle a nebyla jsem na to připravená. Nemohla jsem uvěřit, že za méně než za měsíc Channing dorazí do Bostonu.

Rozhodla jsem se, že je načase v hostinském pokoji vyměnit děravé povlečení na posteli.

Moje kamarádka Annabelle mě jednou odpoledne doprovodila do obchodu s vybavením pro domácnost Bed Bath & Beyond. Annabelle pracovala jako supervizorka v agentuře pro sociální služby, kde jsme byly obě zaměstnané. Během dne jsem asistovala ve třídě pro zvláštní vzdělávání a některé večery jsem pracovala s dospělými se zvláštními potřebami, abych si trochu vylepšila příjem.

Obchod byl plný vysokoškolských studentů a jejich rodičů, kteří je tento víkend přiváželi do města k nástupu na univerzitu. Když jsem ve frontě viděla všechny ty studentíky s věcmi do sprcháče a polštáři na opření při čtení, přepadla mě nostalgie. Ach jo, být tak zase v jejich věku.

Annabelle zvedla povlečení v narůžovělé barvě, zabalené v plastovém obalu. „Co tohle?“

Zavrtěla jsem hlavou. „To není moc pro chlapa.“

Vrátila se k polici a vybrala jiné. „A co tohle béžové? Egyptská bavlna.“

Podívala jsem se zblízka a prohlásila: „Ta látka má nízkou gramáž.“

„Zdá se, že ti na tom dost záleží.“ Smála se. „Jsi si jistá, že nemáš v plánu se v těch cíchách taky povalovat?“

Ani omylem.

Zrudla jsem, když jsem vysvětlovala: „Channing je ten poslední týpek, se kterým bych skotačila pod peřinou, to mi věř.“

Zvedla obočí. „A to proč? Není zadaný, nebo jo? A vážně si myslím, že by ti prospělo se posunout někam dál.“

„Napadá mě milion důvodů, proč se nic takového nebude dít s Channingem.“

„Jako třeba?“

„Třeba za prvé: Channing tam u nás spal tak s polovinou mých kamarádek. Za druhé: nějakou dobu to byl Roryho nejlepší kamarád. Za třetí: vnímám ho jako bratra. A to jsou jen některé z těch důvodů.“

„Neumím si představit lepší způsob, jak to Rorymu vpálit než na to vlítnout s jeho kamarádem.“

„Ráda bych to svému bývalému vpálila, ale ne přes Channinga Lorda. Máme až moc společné minulosti.“

„Máš někde fotku toho Channinga?“

Začala jsem na mobilu hledat jeho facebookový profil a v duchu jsem se smála při představě, co na něj bude říkat. Projela jsem několik jeho fotek a zastavila na jedné, o níž jsem věděla, že vyvolá nejsilnější reakci. Channing tam měl šedou čepici a černé tričko s límečkem. Trochu hnědých, lesklých vlasů mu trčelo zpod čepice. Díval se stranou a ukazoval svůj bezvadný profil. Na hranaté čelisti měl strniště. Fotka byla očividně z modelingové práce pro nějakého návrháře v Chicagu. Sice nebyl model, ale najali ho prakticky rovnou z ulice, aby šel do fotografova loftu na improvizované focení – podle toho, co se tam psalo. Nepřekvapovalo mě to. To bylo prostě možné jen u Channinga. Zřejmě jsem se u té fotky zasekla, protože mi Annabelle musela vzít telefon, aby se na obrázek podívala.

Spadla jí čelist. „Páni. Ty vnímáš tohohle týpka jako svého bratra? Jak je to vůbec možné? Ježíšku na křížku… ten je supersexy.“

„Toho bych do toho netahala.“

„No a není to docela nadělení? Teda… ten chlápek vypadá fakt dobře.“

„To vím. To mi věř.“

„Kdybych nebyla vdaná, asi bych se u tebe pořád potloukala. Možná to udělám i tak. Vysvětli mi ještě jednou, jak se stalo, že zrovna jeho vnímáš jako bratra?“

„Známe se už dlouho.“ Zavřela jsem oči a zhluboka se nadechla. „Channing je bratr mojí nejlepší kamarádky Lainey. Seznámila jsem se s ním přes ni. Ona…,“ zaváhala jsem. Vždycky bylo těžké říct to nahlas. Nezáleželo na tom, kolik let už to bylo. „Umřela… při nehodě… když nám bylo čtrnáct. Channingovi bylo tehdy šestnáct.“

Annabelle vypadala, že ji mrzí, že se ptala. „Proboha. Je mi to hrozně líto. To je příšerné. Neměla jsem tušení.“

„Bylo to pro nás všechny hodně těžké. Nikdy o její smrti nedokázal mluvit. Ale i tak nás svým způsobem její smrt dost sblížila. Až potom se z nás stali opravdoví přátelé. Tak jsem taky potkala Roryho, který byl tenkrát Channingův dobrý kamarád.“

„Nejspíš Channingovi jeho sestru připomínáš, nebo minimálně jaké to bylo, než zemřela. Určitě ho těší tě mít poblíž.“

„Jo, to bude nejspíš jeden z důvodů toho našeho pouta. On, Rory a já jsme po Laineyině smrti trávili dost času společně. Uklidňovalo mě, když jsem byla u nich doma a kolem byly Laineyiny věci. Nemají velkou rodinu. Byla tam jen jejich máma a oni dva. Teď už jen paní Lordová a Channing. Jejich táta tam nikdy nefiguroval.“

„Takže Channing byl hlava rodiny.“

„Jo, a smrt Lainey ho strašně zasáhla. Stejně jako mě. Byla jako moje sestra. Ale nikoho to nesebralo tak hrozně jako Channinga.“

„Říkala jsi, žes potkala Roryho přes Channinga…“

„Přesně tak. Nějakou dobu jsme byli jako Tři mušketýři.“

„Ty a dva kluci? To zní docela zajímavě.“

„Je mi jasné, kam tím míříš, ale ne, bylo to platonické, a to i s Rorym, tedy do určité doby. Změnilo se to, když Channing odjel ze státu na rok do školy. S Rorym jsme se sblížili a nakonec jsme se dali dohromady. Nikdy jsem se tak na Roryho nedívala – že bych si s ním představovala něco víc. Vždycky mi připadal tak trochu praštěný. Fyzicky mě vždycky mnohem víc přitahoval Channing. Ale začala jsem mít Roryho ráda. Když byl Channing pryč, poznali jsme se víc. Nakonec jsem se do Roryho zamilovala. Věřila jsem mu. Což mě v podstatě po všech těch letech dohnalo, jak dobře víš.“

„Jak vzal Channing, že jste s Rorym spolu?“

„Nemyslím, že by mu to nějak vadilo, ačkoliv mi připadá, že si od nás držel odstup, když po návratu z univerzity zjistil, že jsme se dali dohromady. Channing byl pryč rok a potom se vrátil domů na státní školu. Skončili jsme všichni na stejné univerzitě. Byla jsem v prváku, zatímco Rory a Channing v druháku. V kampusu byl Channing samozřejmě na roztrhání. Každý týden byl s jinou holkou.“

„Takže je to takový playboy…“

„No jo.“

„Člověk se mu zase nemůže divit s tím, jak vypadá, ale to se časem omrzí. Kolik mu je?“

„No, mně je dvacet pět…“ Zavřela jsem oči, abych počítala. „Takže jemu je dvacet sedm, ale nemyslím si, že se Channing někdy usadí. Určitě ne někdy brzy.“

Rozhodla jsem se pro tmavě šedé povlečení od Ralpha Laurena s vysokou gramáží a cestou k pokladně jsme potom procházely kolem oddělení se svatebními dary. Srdce se mi sevřelo. Stála jsem právě tady, když se můj vztah s Rorym začal hroutit. Kupovali jsme nový kávovar a já přišla s nápadem, že bychom mohli začít uvažovat o zasnoubení. Rory se tehdy zotavoval z autonehody, která se stala dva měsíce předtím. V těch týdnech po nehodě jsem si začala všímat, že se nějak změnil, což vyústilo v „onen rozhovor“ v Bed Bath & Beyond. To neštěstí očividně způsobilo, že se začal zamýšlet nad svým životem a rozhodl se, že svoji budoucnost se mnou nevidí.

Annabelle přerušila moje vzpomínání. „Jsi v pořádku, Amber?“

Trhla jsem hlavou, abych myšlenky na Roryho odehnala, a zalhala jsem: „Jo.“

2. kapitola

Amber

Poslala jsem Channingovi klíče od bytu, aby si mohl vybalit, zatímco budu v práci. Přiletěl na letiště Logan v deset dopoledne, což znamenalo, že nebudu doma, abych ho mohla přivítat.

Nové povlečení jsem vyprala, povlékla s ním deku a polštář a otevřela jsem okno, aby se pokoj vyvětral. Nechala jsem mu tam také uvítací vzkaz se dvěma mentolkami, stejně jako jsem to dělala se svými Airbnb nájemníky.

Ze školy, ve které jsem pracovala, jsem to měla domů pěšky jen kousek. Rozhodla jsem se tam proto zastavit během obědové pauzy, abych ho aspoň pozdravila.

V Bostonu byl chladný, mrazivý den, typické podzimní odpoledne s padajícím listím a modrou oblohou. Historické okolí Beacon Hillu, kde jsem žila, bylo proslulé cihlovými chodníky a řadovými domy ve federálním stylu. Rozhodně to byla jedna z nejvyhledávanějších lokalit ve městě.

Když jsem se blížila ke dveřím, ucítila jsem vůni připravovaného jídla. Také hrála hudba. Channing očividně neztrácel čas a zabydlel se.

Ani si nevšiml, když jsem vešla.

Polkla jsem. Pohled na něj, jak se činí v mojí kuchyni, mi vzal dech. Nešlo o to, že něco smažil na sporáku, ale že to dělal jen ve spodním prádle.

Přejížděla jsem pohledem po jeho svalnatých nohách až nahoru k šedivým boxerkám, které neponechávaly moc prostoru pro představivost, jak pevně obepínaly jeho mužskou chloubu a kulatý zadek. Zadek, kterým potřásal. Nepochybovala jsem o tom, že kdyby se Channing rozhodl tím živit, rozhodně by vydělal majlant. Kluk v domácnosti, co tančí. Nejspíš poslouchal kanál s oldschoolovým R&B, protože zrovna hrálo Do me! od Bell Biv DeVoe. Udělej mě, klidně by to mohla být jeho osobní hymna.

Byl hodně jako Tom Cruise v Riskantním podniku – teda kdyby byl Tom Cruise bez trička a měl tak vymakanou postavu. Zhluboka jsem se nadechla a několik vteřin na něj jen zírala. Za celou dobu, co ho znám, jsem ho nikdy neviděla takhle.

Rozhodla jsem se, že je načase, abych o sobě dala vědět, a křikla jsem skrze hlasitou hudbu: „Channingu!“

Okamžitě se otočil a začal se smát. „Jé, no nazdar!“ A hned ztišil hudbu.

„Mňau.“

Až teď jsem si uvědomila, že mu na rameni sedí nějaké kotě. Předtím jsem si ho vůbec nevšimla, protože jeho pravá strana nebyla vidět. Navíc jsem se dívala spíš dolů.

Co to má znamenat?

„Tys přinesl kočku?“

„Mňau.“

„Ne.“ Zavrtěl hlavou a ušklíbl se. „Teda tak trochu jo. Je to docela šílená historka. Povím ti to u oběda.“

„Vždycky vaříš polonahý?“

Vážně se začervenal?

„No… vlastně jo. Čekal jsem tě až později. Jinak bych si vzal aspoň nějaký kalhoty.“ Přistoupil blíž a dal mi pusu na tvář, teplo jeho rtů a těla mi naježily chloupky na těle. Na tváři mi od něj zůstal vlhký otisk.

Krucinál. Jsem v loji.

Hodila jsem pohledem po jeho opáleném vypracovaném břichu a všimla si tribalového tetování, které začínalo na spodku břišních svalů a mizelo pod opaskem jeho boxerek. Bylo to zajímavé a přemýšlela jsem, kde asi tak končí.

Zvedla jsem oči. „Vím, žes mě nečekal. Rozhodla jsem se tě přijít domů pozdravit, pracuju totiž kousek odsud.“

„Jsem rád, žes přišla.“ Hezky se na mě usmál. „Rád tě vidím.“

„Taky tě ráda vidím.“

Tebe celého.

Na sporáku se něco začalo připalovat, takže se rychle otočil. Kotě se mu navzdory tomu prudkému pohybu na rameni udrželo. Smála jsem se, protože můj dům se najednou proměnil v cirkus.

Pohlédl na mě. „Můžeš tu zůstat a najíst se, že jo?“

„To záleží na tom, jestli si oblékneš kalhoty.“

„K obědu se hodí nádobí, a ne nádobíčko, je mi to jasný. Žádný problém.“ Mrkl. „V pohodě, jdu se obléct.“

Natáhla jsem krk, abych viděla, co vaří, a zeptala se: „Máš vůbec dost jídla? Nepočítal jsi se mnou.“

„Mám. Vždycky toho udělám moc.“

„Mňau.“

„Teď už bys mi mohl říct, kde se tu vzala ta kočka.“

„Já vlastně nevím, odkud je. Tak nějak si mě našla.“

„Jak to?“

Pokrčil rameny. „Jo. Mířil jsem k tobě a ona mě sledovala až k tvému prahu. Našla mě na State Street a prostě se mnou došla až na Beacon Hill. Neměl jsem to srdce ji nechat stát na chodníku, když jsem šel dovnitř. Pořád na mě mňoukala. Napadlo mě, že má hlad. Dal jsem jí kousek krůtího, cos měla v lednici. Koupím ti nové. Mám v plánu pak najít útulek, možná zítra po práci.“

„Kočky na tebe fakt letěj, Channingu,“ ušklíbla jsem se.

„Taky bych řekl.“

Setkali jsme se pohledy a on si mě prohlížel.

Odkašlala jsem si. „Rozhodně to vypadá, že ses těch prvních pár hodin v Bostonu docela činil.“

„To teda jo. Tohle město se mi vážně líbí. Taky jsem se po cestě zastavil v malém obchodě v North Endu.“ Kývl hlavou ke svému rameni, kde sedělo to kotě. „Než jsem tu na ni narazil.“

Teď možná nebyl nejvhodnější čas ho upozornit, že domácí zvířata nejsou povolena. Nedokázala jsem si ale pomoct, abych se trochu nerozněžnila nad tím, že sem vzal toulavou kočku.

„Boston je krásné město, hlavně v tuhle dobu, kdy se zabarvují listy. Bude se ti tu líbit.“

„Pohlídáš sporák? Skočím se obléct.“

Kotě zůstalo u Channinga na rameni, když kráčel do pokoje, aby se oblékl.

O chvilku později se vrátil v džínách a přiléhavém bílém tričku. Kočku teď držel ve svých silných pažích jako dítě.

„Konečně z tebe slezla?“

„Ne, musel jsem ji odlákat, abych si mohl navléct tričko.“

Kočka předla, když ji Channing něžně drbal na hlavě. Projížděl prsty jemnou bílou srstí. Naskakovala mi z toho husí kůže.

„Myslíš, že ji můžu dát dolů? Nejsem si jistý, jestli chceš, aby ti lezla po nábytku.“

Mávla jsem rukou. „Jistě. V pohodě. I když je mi jasné, že by radši zůstala u tebe.“

„Nevím, co se jí na mně tak líbí.“ Opatrně ji postavil na zem. Proplétala se mu kolem nohou a předla u toho. Channing potom zamířil ke dřezu, aby si umyl ruce. „Doufám, že máš hlad.“

„Cos uvařil?“

Nakrčil obočí. „No… to kuchař nikdy neprozrazuje.“

„Kuchař neprozrazuje ingredience, ale řekne, co to je.“

„Ne. Radši bych, kdybys to nejdřív ochutnala.“

Založila jsem si ruce na prsou a potřásla pobaveně hlavou.

Channing otevřel láhev bílého vína, které se chladilo v ledničce. S hlasitým lupnutím uvolnil špunt a nalil dvě sklenky.

Zvedla jsem dlaně a protestovala: „To ne. Nemůžu pít. Vracím se pak do práce.“

„Jen si myslíš, že se vracíš do práce, ale ve skutečnosti to tak není.“

Věděla jsem moc dobře, že když si loknu jen trochu alkoholu, do školy se vracet nebudu.

„Máš na mě špatný vliv.“

Uličnicky se na mě usmál. „Ani nevíš jak.“

Ucítila jsem šimrání. „No to teda vím. A určité věci se nemění.“

Zamrkal a já měla pocit, jako kdyby v kuchyni někdo zapnul topení.

Jakmile jsme zasedli k jídlu, trochu jsem se zklidnila a začínala si zvykat na to, že tam je. Osmažil… cosi, co bylo zabalené ve slanině. Ať to bylo cokoliv, chutnalo to báječně.

Channing mi vyprávěl o svém novém místě kontrolora kvality v SeraMed a kotě se mu celou tu dobu tulilo k noze.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

1. kapitola

2. kapitola