PHILIP LYMBERY

MRTVÁ ZÓNA

TAM, KDE ŽILY DIVOČINY

Philip Lymbery

MRTVÁ ZÓNA: TAM, KDE ŽILY DIVOČINY

Z anglického originálu Dead Zone: Where the Wild Things Were

vydaného nakladatelstvím Bloomsbury Publishing v roce 2017

přeložila Kateřina Drewsová.

Redigovala Klára Šedá.

Obálka převzata z anglického originálu.

Grafická úprava a sazba písmem Comenia Serif Pro Štěpán Kot.

Vytiskl PBtisk a.s.

Vydal Práh, Patočkova 2386/85, 169 00 Praha 6, www.prah.cz,

v roce 2019 jako svou 724. publikaci.

Vydání první.

Copyright © by Philip Lymbery, 2017

Translation © Kateřina Drewsová, 2019

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-826-4

Mým rodičům, reverendu Peterovi a Evelyn Lymberyové

s upřímnou vděčností

PODĚKOVÁNÍ

Především jsem nesmírně zavázaný Isabel Oakeshottové za redakci rukopisu a za to, že se stala mou literární inspirací. Tolik jsem se od tebe naučil a jsem ti ze srdce vděčný, že jsi mi pomohla zformovat styl psaní a také za tvé bystré oko, které pomáhá mé texty vylepšovat.

Jsem zavázán Jacky Turnerové za mnoho hodin pečlivých rešerší, jež tvoří páteř této knihy. Bez tebe bych to nedokázal a jsem za to upřímně vděčný.

Děkuji Tině Clarkové, své obětavé asistentce, za všechnu tvrdou práci věnovanou přípravě výjezdů do terénu a za nekonečné pročítání mých textů a kontrolu důležitých detailů.

Carol McKennaové za obrovskou podporu projektu, jenž se rozrostl do mamutích rozměrů.

Katie Milwardové, mé kameramance při dobrodružstvích v Brazílii, na Sumatře a v USA, a všem, kdo se se mnou vydali na cestu, jako je Leah Garcéesová, Frederica di Leanardo, Dendy Montgomery, Krzystof Mularczyk, Annamaria Pisapia a Louise van der Merwe.

Poděkování si zaslouží také Andrew Wasley a Luke Starr z Ecostormu za organizaci výjezdů do terénu, zařizování rozhovorů a další výzkum, stejně tak jako Jim Wickens, jehož nápady mi dodaly odvahu pustit se do psaní. Za podporu a povzbuzení děkuji redaktorům z Bloomsbury, mezi něž patří: Michael Fishwick, Nick Humprey a Bill Swainson, můj redakční korektor Steve Cox a literární agent Robin Jones.

Veliké ocenění patří také všem členům správní rady organizace Compassion in World Farming nejen za finanční podporu, ale také za to, že k jejich vizi patří i objasnění spojení mezi průmyslovým chovem hospodářských zvířat a poškozováním divoké přírody i lidské společnosti: Teddy Bourne, Jeremy Hayward, Valerie Jamesová, Mahi Klosterfahalfalen, Rosemary Marshallová, Sarah Petriniová, reverend profesor Michael Reiss, Michael Vandenbosh a sir David Madden. Siru Davidovi zvláště děkuji za to, že mi byl literárním mentorem a diskusním partnerem.

Velké poděkování si zaslouží i všichni, kdo mi poskytli své připomínky k rukopisu: Carolina Galvaniová, Graham Harvey, John Meadley, René Olivieri, David Ramsden (Barn Owl Trust), Graham Roberts (Hampshire and Isle of Wight Wildlife Trust), Richard Brooks, Joyce D‘Silva, Tracey Jonesová, Daphne Rieder, Peter Stevenson a Angela Wrightová.

Za rozhovory, jež mi pomohly zformovat některé nápady, děkuji Joanně Blythmanové, Charliemu Clutterbuckovi, Timu Langovi a Debbie Tannové z Hampshire and Isle of Wight Wildlife Trust a Duncanu Williamsonovi z WWF UK.

A konečně obrovské poděkování patří mé ženě Helen za to, že ve mě věří a velkoryse mě podporuje – bez toho by tato kniha opravdu nevznikla.

PŘEDMLUVA

V jižním Tichomoří je září a začíná soutěž na život a na smrt. Nervózní mladíci čekají na signál, aby se mohli po hlavě vrhnout do oceánu u Velikonočního ostrova. V následujících okamžicích budou riskovat utonutí, sežrání žralokem nebo smrt zapříčiněnou pádem při rituálu, který si každoročně vyžádá mladé životy.1 Před nimi se nacházejí maličké, téměř nepřístupné ostrůvky plné mořských ptáků vracejících se na svá hnízda. Kdesi na těchto skalnatých výchozech, za asi kilometr a půl širokým úsekem nebezpečného moře, leží poklad.

Na skalnatém mysu se shromažďuje dav lidí a pak náhle v jediném okamžiku mladíci vyrážejí. Klouzají dolů po nebezpečném útesu a prudce se noří do zpěněných vln v usilovné snaze dokázat svou převahu. Přidržují se jednoduchých rákosových vorů, lapají po dechu a prodírají se příbojem až k ostrůvkům. Když se vydrápou nahoru po kluzkém kamení, vzdálený jásot davu se topí v křiku mořských ptáků.2

Trvá i několik dní, než najdou, co hledají – první, jako saze černé vejce rybáka. A hledání je jen polovina bitvy: vítězem není ten, kdo se první zmocní vejce, ale ten, kdo ho jako první bezpečně dopraví na pevninu.

Náhle se ozve výkřik: první potenciální vítěz. Mladík si triumfálně zastrčí vejce za čelenku a sklouzne zpět do moře. Tentokrát plave nesmírně opatrně, aby mu vzácný náklad nevypadl. Když se konečně ocitne zpět na pevné zemi, čeká ho poslední riskantní část tvrdé zkoušky – vyšplhat po třicetimetrovém útesu. Po hrozivém výstupu, kdy se mladík zoufale chytal všeho, co se naskytlo poblíž, běží do kopce na travnatou rovinku, kde na něj čeká jeho mecenáš. Zvládl to.3

Kolem roku 1760 znamenala na tomto izolovaném ostrově výhra ve vajíčkovém závodě velikou prestiž pro mladíka i jeho mecenáše. Obyvatelé Velikonočního ostrova považovali vejce za mocný symbol obnovené plodnosti a návratu období, kdy je opět k dispozici čerstvé jídlo.4

Měsíce po závodu se na vítěze pohlíželo jako na božstvo a sloužící se staral o všechny jeho potřeby. Podle prastaré tradice si mladík přestal stříhat vlasy a nehty, které mu narostly do výjimečné délky. Stal se pozemským představitelem Makemake, stvořitele lidstva a boha plodnosti.5 Když zemřel, byl uložen na vyvýšené plošině a na jeho památku byla vedle soch jeho předchůdců vztyčena nová kamenná socha.6

Pozoruhodné kamenné sochy s podlouhlými obličeji se staly symbolem civilizace Velikonočního ostrova, jednoho z nejodlehlejších míst na Zemi, jejíž vzestup a pád patří k nejvíce fascinujícím příběhům lidské historie ilustrujícím, co se stane, když je křehký ekosystém narušen odlesněním a nenasytným, bezohledně drancujícím zemědělstvím.

K vytvoření těchto památníků byla zapotřebí ohromná síla a dovednost, protože ten nejvyšší z nich měří přes devět metrů a váží osmdesát dva tun.7 Jsou vytesány ze sopečné horniny a pravděpodobně je z lomů přesouvaly velké skupiny lidí buď tak, že je táhly po zemi, přemisťovaly je kývavým pohybem nebo na kulatinách. Skutečnost, že ostrované měli energii, schopnosti a zdroje na něco tak ohromujícího, dokazuje, že to byli relativně sofistikovaní lidé, a přesto vykořisťovali přírodní prostředí tak bezohledně, že je po nějaké době nebylo schopno nadále uživit, což vedlo k jejich úpadku. Jejich osud nám dává zlověstné varování, co by se mohlo stát i nám.

Velikonoční ostrov leží přes čtyři tisíce kilometrů od pobřeží Chile a jeho nejbližší soused, Pitcairnův ostrov, je vzdálen více než dva tisíce kilometrů. Prvními osadníky byli nejspíš Polynésané, kteří připluli kolem roku 1200 na malých mořských kánoích. Pro tyto objevitele to musely být nanejvýš dobrodružné cesty: plavby bez návratu do naprosto neznámých míst.8

Bylo to mnoho století před vynálezem satelitního navigačního systému, a tak museli plout dlouhé týdny, než spatřili malý skalnatý trojúhelníkový ostrov měřící pouhých dvaadvacet kilometrů na délku a jedenáct na šířku.9 K pobřeží je pravděpodobně přivedly obrovské ptačí kolonie. Dlouho před tím, než mohli zahlédnout zemi, povšimli si jistě postupného narůstání množství mořských ptáků nad mořem a nechali se jimi dovést na doposud neobjevený ostrov.10

Raní osadníci byli součástí neobvyklé kultury, jež tu po staletí vzkvétala, než vzala za své. Jedli hodně ryb, které lovili z kánoí vyrobených z vydlabaných kmenů, a to nejspíš fungovalo dobře. Avšak jak populace rostla, vykáceli lesy kdysi pokrývající ostrov, aby mohli založit pole. Pěstovali plodiny, aby si vylepšili stravu, ale když pokáceli poslední strom, zmizely s ním i nástroje používané k lovu ryb.11 Obyvatelé Velikonočního ostrova zůstali zbídačení a uvěznění na pustém ostrově.

Přesto populace dále rostla až do doby, než překročila možnosti ostrova, jenž jí už nemohl poskytovat dostatek potravy. Mezi soupeřícími kmeny propukla válka. Roku 1774, kdy na ostrov připlul kapitán Cook, byli ostrované zdecimovaní chudobou, šli si navzájem po krku a z bývalého počtu jich zbýval již jen zlomek. Mohli si klást otázku, jestli je zradili bohové, nebo jestli se zradili sami.12

I jiné starověké civilizace, jako třeba Mayové ze Střední Ameriky nebo nordičtí obyvatelé Grónska, prošly podobným vzestupem a pádem. Jejich potíže často způsobovalo bezmyšlenkovité ničení zdrojů, na nichž byla společnost závislá.13 My teď čelíme něčemu podobnému. Tlak globální populace na přírodní zdroje po celém světě roste a paralely jsou čím dál více skličující a znepokojující.

Život na zemi vzkvétal miliardy let. Vyvinuly se tu úžasně různorodé civilizace využívající hojnost přírodního bohatství. Země poskytuje domov více než sedmi miliardám lidí a nespočtu druhů různých rostlin a zvířat, z nichž všichni mají ve složitém propletenci života svou roli.

Během mrknutí evolučního oka se jeden konkrétní druh vyvinul z nováčka v dominantní sílu formující naši planetu: my. Stojíme v jedinečné chvíli historie na obrovsky důležité křižovatce. Někteří vědci považují naši dobu za tak zásadní (z mnoha špatných důvodů), že si podle nich zaslouží speciální geologickou klasifikaci. Začali jí říkat „antropocén“ a označují tím nové období, v němž jsme zapříčinili rozsáhlé a nevratné změny na celé planetě. Přesto ještě není pozdě zabránit dalšímu ničení.

Vědci varují, že pokud se budeme chovat jako doposud, dojde k masivnímu vymírání druhů, možná většímu, než když asteroid vyhubil dinosaury. Druhy již nyní mizí rychlostí tisíckrát vyšší, než jsme očekávali.

Některé druhy živočichů mizí navždy, ale i jiná zvířata, působící odolněji, se rychle vytrácejí. Za posledních čtyřicet let celkový počet savců, ptáků, plazů, obojživelníků a ryb poklesl o celou polovinu.14 To je děsivá statistika.

A co je primárním důvodem této destrukce? Globální poptávka po jídle. Kolem dvou třetin celkové ztráty volně žijících zvířat je způsobeno produkcí potravin.15

Po celé naší planetě se způsob, jakým si zajišťujeme potravu, stal dominantní činností ovlivňující divokou přírodu a přírodní ekosystémy, na nichž závisí naše existence. Na zemědělství padne téměř polovina použitelného povrchu země^16 a většina vody, kterou lidstvo využívá.

Průmyslové zemědělství – intenzivní velkochovy – nadělají nejvíc škody.

Každý rok vyprodukujeme kolem sedmdesáti miliard hospodářských zvířat, dvě třetiny z nich ve velkochovech, kde sežvýkají jídlo, jež by jinak mohlo nakrmit miliardy hladových lidí. Ano, k největšímu plýtvání jídlem dnes nedochází tím, že lidské jídlo vyhazujeme do popelnic, ale tím, že jídlo, které by mohli jíst lidé, zkrmujeme zvířatům v průmyslových velkochovech. Tato zvířata navíc vyprodukují víc skleníkových plynů než všechna letadla, vlaky a auta dohromady. Přesto se očekává, že se množství hospodářských zvířat do roku 2050 téměř zdvojnásobí a dále zvýší tlak na již teď výrazně oslabenou divokou přírodu.

Zemědělství se rozšiřuje na úkor ubývajících lesů a divoká příroda je vytlačována z planety. Dochází k tomu tím víc, čím víc se zemědělství od přírody odchyluje.

Za poslední půlstoletí se vyvinula nová škodlivá forma zemědělství, používající v krajině průmyslové metody a koncepty. Z výroby jídla se stalo jen další průmyslové odvětví požírající suroviny způsobem, který je označován za efektivní, ovšem ve skutečnosti je krajně nehospodárný.

Ať už vědomě či nikoli, průmyslové zemědělství změnilo způsob našeho uvažování ohledně výroby potravin. Systém se dříve zaměřoval na to, aby nakrmil lidi. Dnes se soustředí na vyšší produkci bez ohledu na to, zda se zkonzumuje či nikoli. Víc než polovina světových potravin dnes buď shnije, vyhodí se nebo se zkrmí uvězněným zvířatům.

Historie průmyslové revoluce v zemědělství zahrnuje převážnou část minulého století.

Jako první se objevila počátkem dvacátého století schopnost přeměnit atmosférický dusík na amoniak, používaný na výrobu trhavin a hnojiv. Potom přišel válečný vývoj nervových plynů, jež se po druhé světové válce začaly využívat jako pesticidy. Bývalé americké továrny na zbraně se přebudovaly, aby se amoniak místo do bomb začal používat do hnojiv.

Ve třicátých letech, v době velké hospodářské krize, začala vláda v USA podporovat pěstování kukuřice, což se přehouplo do jejího velikého nadbytku. Dotovaná kukuřice byla tak levná a dostupná, že se na ni pohlíželo jako na něco, co je dobré leda tak pro dobytek. Kovbojové potulující se velkými pláněmi se stali minulostí a nahradily je výkrmny, kde se skot krmí kukuřicí. Ke slovu výkrmna se ještě budeme muset vrátit. Pastviny se rozoraly, aby bylo kde pěstovat krmení pro zvířata.

Americký styl průmyslového zemědělství si nevyhnutelně našel cestu i do Evropy, možná s pomocí peněz z Marshallova plánu, a začal vytlačovat tradiční metody hospodaření. Masivní balík americké pomoci zaměřený na obnovu válkou zničené Evropy umožnil Evropanům napřed kupovat potraviny z USA a potom nakupovat prostředky k výrobě vlastních potravin. Odstranil překážky vzájemného obchodu, pomohl zmodernizovat průmysl a vytvořil skvělou příležitost pro transatlantické šíření technik intenzivního zemědělství. Mnohé ze zemí, které obdržely největší podporu, začaly rychle rozvíjet intenzivní zemědělství; patří mezi ně Spojené království, Nizozemí, Francie, Itálie a Německo. Maso zlevnilo, ale za jakou cenu?

Obrovské plochy krajiny byly osázeny monokulturami – koberce unifikovaných plodin se často táhly, kam až oko dohlédlo. Spolu s hmyzem a rostlinami začali mizet i ptáci, včely a motýli, kteří na nich byli závislí. Chemická hnojiva a postřiky pesticidů nahradily časově náročné přirozené způsoby udržování úrodnosti půdy a potlačování nejrůznějších škodlivých druhů hmyzu. Nosnice skončily v bateriových klecích, prasata v úzkých klecích či malých holých kotcích, zatímco kuřata byla selektivně šlechtěna, aby rostla tak rychle, že jejich nohy sotva unesou jejich přerostlá těla.

Mezi člověkem a zvířaty došlo k soutěžení o potravu. Země, která sloužila zvířatům k pastvě a vyhledávání potravy – kdy se věci, jež lidé nemohou jíst, jako je tráva, přeměňovaly na maso, mléko a vejce – se teď začala využívat k pěstování plodin ke krmení uvězněných zvířat.

Systému výroby potravin se zmocnil průmysl výroby krmiv pro zvířata. Z výroby krmiv se stalo samostatné průmyslové odvětví. Dnes se více než třetina světové produkce obilovin a téměř veškerá světová produkce sóji spotřebuje jako krmivo pro průmyslově chovaná zvířata – což je množství potravin, jež by nakrmilo další čtyři miliardy lidí.

Přesto i dnes neustále slyšíme o hrozící celosvětové potravinové krizi a potřebě zdvojnásobení produkce potravin do poloviny století. Skutečnost, že už dnes vyrábíme dostatek jídla pro všechny – a mnohem víc – je běžně ignorována.

Spíše než o nedostatek jídla jde dnes o to, co s ním děláme. A nejen v rozvojových zemích. I v bohatých zemích, jako je Británie, se objevují náznaky, že starému způsobu myšlení dochází pára. Jídlo ještě nikdy nebylo tak levné, a přesto jsou na vzestupu potravinové banky – potravinové balíčky pro případ nouze. Na vzestupu je paradoxně i obezita kombinovaná s podvýživou, což je stav, jímž trpí lidé, kteří jedí příliš mnoho nesprávného jídla. Skutečným problémem je přístup k dostatečnému množství dostatečně kvalitních potravin, nikoli množství potravin pochybné kvality, které jsme schopni vyprodukovat. Přesto političtí činitelé neustále prosazují rozšiřování průmyslového zemědělství, a to – jak se zdá – za jakoukoli cenu.

Svět se dnes ocitl na hraně, kde téměř polovina masa ve světě pochází z průmyslových, nikoli tradičních smíšených farem.17

Posledních pětadvacet let intenzivně sleduji dopady průmyslového zemědělství. Způsobilo to náhodné setkání s bývalým farmářem, které mi změnilo život.

Peter Roberts byl zakladatelem organizace, již teď řídím: Compassion in World Farming (Soucit ve světovém zemědělství), přední světové charitativní organizace zabývající se životní pohodou (welfare) hospodářských zvířat.

Než Peter tuto organizaci založil, choval se svou ženou Annou na smíšené farmě v Hampshiru dojnice a slepice. V šedesátých letech sledoval vzestup průmyslových velkochovů a to, co viděl, se mu vůbec nelíbilo. Začaly se objevovat průmyslové farmy, kde slepice, prasata i hovězí dobytek trávily celý život v klecích nebo úzkých kotcích. Zneklidňovalo ho, když viděl, že se zvířata berou jako biologické stroje, které je třeba chrlit co nejrychleji, jen jako další produkt na montážní lince.

Peter se stal jedním z předních hlasů požadujících, abychom se ke zvířatům chovali soucitně a s úctou. Věřil, že hospodářská zvířata si před tím, než zemřou, přinejmenším zaslouží život, jaký stojí za to žít.

Roku 1990 mě jeho úsilí natolik oslovilo, že jsem pověsil na hřebík svou práci návrháře obalů v Bedfordshiru a začal jsem s ním pracovat v malé kanceláři v Petersfieldu v hrabství Hampshire. Zanedlouho jsem cestoval po celé zemi a brzy i do zahraničí, setkával jsem se s politiky, novináři, obchodníky a s celebritami a hovořil s nimi o způsobu, jakým chováme zvířata na jídlo. Také jsem začal osobně zkoumat průmyslové velkochovy.

Hned ze začátku jsem navrhoval, aby Peter napsal knihu. Nejspíš si tenkrát myslel, že se mu snažím mazat med kolem úst a jen se na mě ušklíbl. O pětadvacet let později je kniha konečně na světě – napsal jsem ji já. Jmenuje se Farmagedon – skutečná cena levného masa, a napsal jsem ji s novinářkou ze Sunday Times Isabel Oakeshottovou. Když jsme knihu chystali, procestovali jsme odlehlé oblasti Číny, USA, Mexiko, Argentinu a Peru, abychom prozkoumali ty nejhorší – a nejlepší – způsoby výroby mléka a masa.

Vrátil jsem se domů plný nových vhledů. Začal jsem vnímat, co se děje nejen polním ptákům, včelám a motýlům, ale také zvířatům, která si se zemědělstvím vůbec nespojujeme, jako jsou tučňáci, lední medvědi, sloni, jaguáři, orangutani nebo nosorožci. Jejich osud je s průmyslovým zemědělstvím úzce spjat.

Tyto vhledy jsou výchozími součástmi Mrtvé zóny.

Divoká příroda mě vždy fascinovala. Už ve škole jsem byl ochráncem přírody a svého času jsem působil jako profesionální turistický průvodce. Prováděl jsem lidi po světě a ukazoval jim úžasná zvířata na místech, jako jsou USA, Maroko, Seychelské ostrovy, Pyreneje, Gibraltarský průliv, Turecko nebo Kostarika.

Dnes žiji na venkově, ve vesnici v South Downs v Anglii, mezi sousedy – zemědělci. Hodně času trávím se svou ženou Helenou a naším psem Dukem, adoptovaným z útulku, procházkami mezi poli a v lesích. Naše vesnice je obklopena smíšenými farmami a ostrůvky křídových výchozů. Je to krajina živých plotů, kopců a pastvin, v níž se tu a tam objeví rybník.

A právě tady jsem začal svou cestu za druhou knihou. Vedla mě napříč kontinenty – Evropou, Amerikou i Asií – a byla to cesta naléhavější než ta předchozí. Chtěl jsem najít řešení dlouhodobého problému ohrožujícího naši krajinu. Hledal jsem způsoby, jak nejen usmířit tradiční konkurenci požadavků divoké přírody a produkce potravin, ale jak tyto požadavky spojit. Věřím totiž, že v tom je naše budoucnost. Potraviny a příroda mohou a měly by jít společně ruku v ruce. A tam, kde se to děje, jídlo i lépe chutná.

Od mých sousedů zemědělců ke ztraceným kmenům, od lesního popela k pionýrským projektům, které se snaží o nápravu, jsem objevil příběhy, jež mohou posílit nás všechny, abychom třikrát denně dělali správná rozhodnutí týkající se výběru našeho jídla. Třeba jsme poslední generace, která to může změnit, abychom se nemuseli ohlížet zpátky na svět, kde ještě žily divočiny…

Mrtvá zóna pokládá otázku: Jaký odkaz chceme zanechat svým dětem?

Když přírodovědec sir David Attenborough navštívil Velikonoční ostrov, prohlásil: „Budoucnost života na Zemi závisí na naší schopnosti začít jednat. Mnozí jedinci dělají, co mohou.“ Stál mezi prastarými sochami a dodal: „Opravdového úspěchu můžeme dosáhnout jen tehdy, když dojde ke změně ve společnosti, v ekonomice a v politice.“

Tato kniha zkoumá, co se musí změnit a proč je to pro nás všechny důležité.

1

Slon

CO JE HOVĚZÍ S PALMOU?

„Moc se bojíme o své děti,“ řekl mi vesničan. „Co když si budou hrát, až budeme pryč? Kdo jim pomůže?“ Předchozí noci tu došlo k přepadení a komunita byla na nohou. Policie se již dostavila. Emoce byly rozbouřené.

Nacházeli jsme se na severu Sumatry v místě zvaném Bangkeh. Potřásl jsem si rukou s několika místními, zdálo se, že nás rádi vidí. Přítomnost zahraničního filmového štábu pro ně znamenala příležitost vyprávět svůj příběh a oni si moc přáli, aby se svět dozvěděl, čím procházejí.

Muž oblečený v rituálním oděvu tam stál s kamennou tváří, zatímco kolem pobíhaly rozrušené děti. Někteří dospělí vypadali, že jsou stále v šoku.

Na scéně zločinu se ukazovalo prstem a mluvilo se o příchodu a odchodu útočníků. Důkazy o útoku ležely rozbité a rozlámané na zemi. Jednomu jednoduchému dřevěnému domku chyběla celá jedna stěna. Místnost ověšená prádlem byla otevřena živlům. Zablácené prádlo poskytovalo žalostný pohled. Jeho usušení bylo teď tím nejmenším z problémů obyvatel domku. Po nájezdu „rozbij a seber“ útočník utekl zpět do lesa a ve vyděšených vesničanech zanechal strach, že se vrátí.

Možná ho přitahovala vůně vařeného jídla a přišel hledat rýži, která je v oblasti proslavená svou kvalitou. Odešel sice ve spěchu, ale chvíli trvalo, než ho přesvědčili, že je třeba jít. Policie byla nucena přemlouvat ho střelbou. Ale tím to neskončilo.

„Bude se vracet každé tři měsíce,“ povzdechl si vůdce vesnice Sarifuddw Aji.

Kdo byla ta temná postava s chutí na dobrou rýži? Klíč leží v bohatém sumaterském pralese, který je domovem mimořádného množství nejrůznějších druhů exotických zvířat včetně tygrů, nosorožců, orangutanů a malajských medvědů. Prales je domovem i pro kriticky ohrožené sumaterské slony – a právě jeden z nich byl zodpovědný za přepadení vesnice.

Nebyl to ojedinělý incident. V oblasti žije kolem dvaceti slonů. Jejich pralesní domov se rychle zmenšuje, a tak chodí častěji do vesnice a je čím dál těžší je odehnat. „Tohle je poslední kus zachovalé džungle v zemi,“ vysvětluje Aji. „My jsme do džungle nikdy nechodili, ale protože je to dobré místo, sloni se sem stahují.“

Lidé ve vesnici jsou vyděšení a frustrovaní. Nechtějí slonům ubližovat, ale cítí, že pokud vláda nezačne jednat, nebudou mít na výběr. „My zvířata milujeme,“ ujišťuje mě Aji. „Rozhodně jim nechceme ubližovat. Jenže když nám nepomůže vláda, bude muset nastoupit právo džungle.“

Jak k tomu všemu došlo a jak souvisí neutěšená situace slonů s poptávkou po levném mase v bohatých zemích?

VE ŠLAMASTYCE S MAHAUTY

První svítání v džungli v táboře strážců sumaterských slonů. Přijel jsem se podívat, jak Sumatřané využívají malé skupinky ochočených a vycvičených slonů, aby jim pomáhaly zabránit svým divokým příbuzným dostávat se do konfliktů s lidmi.

Vykoukl jsem ze své chýše, jednoduché dřevěné boudy, v níž jsem strávil neklidnou noc, abych se podíval na stále ještě potemnělý prales. Obrysy stromů se tyčily proti světlající obloze a všude kolem se ozývaly zvuky divočiny.

Byl jsem rozcuchaný a neupravený po dlouhých dnech na cestě a horkých neklidných nocích. Letecké společnosti se podařilo poztrácet má zavazadla, a tak jsem měl jen oblečení, které jsem měl na sobě, a to bylo teď zakrvácené od pijavic. Bradu jsem měl zarostlou a nutně jsem se potřeboval oholit. Neměl jsem zrcadlo, ale nejspíš jsem moc dobře nevypadal.

Přesto jsem byl nadšen, že jsem na Sumatře, jednom ze západních ostrovů Indonésie. Zdejší krajina patří mezi biologicky a kulturně nejbohatší oblasti světa. V sumaterském deštném pralese roste desetina všech známých rostlin, žije tu dvanáct procent savců světa a sedmnáct procent ptáků^1 – neodolatelný magnet pro nadšené přírodovědce, jako jsem já.

Se zalepenýma očima jsem se vypotácel ven do zpěvu ptáků. Nadšen všemi těmi zvuky jsem zrakem pročesával stromy a snažil se zahlédnout ptačí pěvce – budu si moct odškrtnout další druh ptáka ze svého seznamu? Byli jistě překrásní, ale příliš dobře zamaskovaní: nepodařilo se mi objevit ani jediného. Připomněl jsem si, jak frustrující může být snaha zahlédnout v pralese divoké zvíře. Všude kolem něco slyšíte, ale spatřit to je něco jiného.

Toužil jsem po očistě, a tak jsem slezl dolů k nedaleké řece, kam prý chodí pít tygři. Nervózně jsem se rozhlížel, ale nepřipadalo mi, že by tam na mě něco číhalo. Dřepnul jsem si do mělké vody, a jak jsem ze sebe smýval pozůstatky neklidné noci, zahlédl jsem koutkem oka rychlý pohyb: kameny dole po proudu oživly vzrušeným hemžením hejna překrásných ptáčků. Vypadali jako konipasové. Měli na sobě skvostné černé a bílé skvrny a já je identifikoval jako drozdky vlaštovčí, druh, který jsem ještě nikdy neviděl. Byl jsem nadšený!

Hučení řeky přehlušilo jejich zpěv i všechno ostatní. Kdyby se lesem plížil tygr, neslyšel bych ho.

Když jsem se vrátil do tábora, měli už vodiči slonů známí jako mahautové připravenou snídani. Zhltli jsme lívance a kávu a poslouchali při tom gibony. Neviděl jsem je (schovávali se v hustém listí), ale slyšel jsem jejich volání a pohyb ve větvích. Dělali pořádný kravál.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

PODĚKOVÁNÍ

PŘEDMLUVA

1 Slon