Stephen King

OSTROV

DUMA KEY

Copyright © 2008 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2008

Original English title: DUMA KEY

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-151-1 (ePub)

ISBN 978-80-7593-152-8 (mobi)

Pro Barbaru Ann a Jimmyho

Paměť… to jsou interní klepy.

– George Santayana

Život je víc než láska a radosti,

já jsem přišel hledat poklady.

Když chcete hrát, musíte platit,

tak je to přece odpradávna,

všichni jsme přišli hledat poklady.

– Shark Puppy

Jak namalovat obraz (I)

Začněte na nějaké prázdné ploše. Nemusí to být papír nebo plátno, ale podle mě by měla být bílá. Říkáme bílá, protože potřebujeme nějaké slovo, ale to pravé jméno zní nicota. Černá je absencí světla, ale bílá je absencí paměti, barva nemožnosti si vzpomenout.

Jak si pamatujeme, jak se vzpomíná? Tuto otázku jsem si od doby, kterou jsem strávil na ostrově Duma Key, kladl často, hlavně v časných ranních hodinách, kdy jsem hleděl do té absence světla a rozvzpomínal se na nepřítomné přátele. Někdy v těch časných hodinách přemýšlím o horizontu. Je potřeba stanovit horizont. Musíte tu bílou porušit. Docela jednoduchý úkon, řekli byste možná, ale každý čin, který znovu tvoří svět, je hrdinský. Aspoň tomu jsem se naučil věřit.

Představte si malou holčičku, sotva víc než miminko. Skoro před devadesáti lety vypadla z kočárku, udeřila se hlavou o kámen a všechno zapomněla. Nejen své jméno, ale všechno! A pak jednoho dne se jí toho vybavilo dost, aby vzala tužku a nakreslila přes to bílé první váhavou čáru. Čáru obzoru, jistě. Ale zároveň škvíru, jíž může vproudit čerň.

Jen si představte tu malou ručičku, jak zvedá tužku… váhá… a potom tu bílou plochu narušuje. Představte si tu odvahu, s jakou učinila první pokus znovu nastolit svět tím, že ho nakreslí. Vždycky budu mít tu holčičku rád, přestože mě tolik stála. Musím. Nemám na vybranou.

Obraz, to je magie, víte.

1 – Můj minulý život

i

Jmenuji se Edgar Freemantle. Býval jsem stavař a dotáhl to dost daleko, moje jméno něco znamenalo. To bylo v Minnesotě, v mém minulém životě. Tohle s tím minulým životem jsem se naučil od Wiremana. Budu vám o Wiremanovi vyprávět, ale nejdřív si probereme tu minnesotskou část.

Řeknu to naplno: byl jsem tehdy ryzí ukázka úspěšného amerického kluka. Ve firmě, kde jsem začínal, jsem se vypracoval nahoru, a když jsem se výš dostat nemohl, odešel jsem a udělal se pro sebe. Šéf společnosti, odkud jsem odcházel, se mi smál, že prý do roka zkrachuju. Myslím, že tohle říká skoro každý šéf, když od něj odchází na volnou nohu nějaký nadupaný kabrňák.

Mně všechno vyšlo. Když se dařilo městu Minneapolis-St. Paul, dařilo se i společnosti Freemantle. Pokud trochu přituhlo, nikdy jsem si příliš nevyskakoval. Ale dal jsem na svou intuici a většinou se mi to vyplatilo. Než mi bylo padesát, měli jsme s Pam ve štrozoku čtyřicet miliónů dolarů. A pořád jsme spolu drželi. Měli jsme dvě holčičky a na konci našeho Zlatého věku studovala Ilse na Brownu a Melinda učila ve Francii v rámci nějakého výměnného zahraničního programu. Zrovna v době, kdy to všechno šlo do háje, jsme s manželkou plánovali, že za ní pojedeme na návštěvu.

Na jednom staveništi se mi stala nehoda. Došlo k ní úplně jednoduše. Když se dodávka, přestože se jedná o Dodge Ram se všemi vymoženostmi a parádičkami, utká s jeřábem vysokým jako dvanáctiposchoďový barák, dodávka nevyhnutelně prohraje. Pravá strana lebky mi jenom praskla. Jenže levá strana udeřila tak tvrdě o sloupek dveří auta, že se zlomila na třech místech. Nebo možná pěti. Paměť už mám lepší než dřív, ale stejně není ani zdaleka tím, čím kdysi bývala.

To, co se mi s hlavou stalo, doktoři nazvali contrecoup, zranění mozku na opačné straně hlavy, než kam dopadla první šlupka, a taková věc často nadělá daleko větší paseku než ta původní pecka. Taky jsem měl zlámaná žebra a roztříštěný pravý bok. A i když jsem si v pravém oku zachoval sedmdesát procent zraku (a když mám dobrý den, tak i víc), přišel jsem o pravou paži.

Nečekalo se, že to přežiju, ale stalo se. Kvůli té ráně do hlavy jsem měl být „mentálně narušený“ a taky ze začátku byl, ale to pominulo. Trochu. Ale manželka mezitím odešla, a rozhodně ne jen trochu. Byli jsme svoji pětadvacet let, jenže víte, co se říká: občas se věci podělají. Myslím, že už na tom nesejde. Co je pryč, je pryč. A minulost je minulost. Někdy je to moc dobře.

Když říkám, že jsem byl mentálně narušený, myslím tím, že jsem nejdřív nepoznával lidi – ani manželku – a nevěděl jsem, co se stalo. Nechápal jsem, proč mě všechno tak bolí. Teď, po čtyřech letech, si už nevzpomínám, co to bylo za bolest. Jenom vím, že mě trápila a že byla krutá, ale to už je všechno jenom teorie. Tehdy to ale žádná teorie nebyla. Tehdy jsem si připadal jako v pekle a neměl jsem tušení, proč tam jsem.

Nejdřív ses bál, že umřeš, pak ses bál, že neumřeš. To říká Wireman, a ten to musí vědět. Ten si taky prožil svoje peklo.

Všechno mě bolelo, v jednom kuse. V hlavě mi neustále zvonilo bolestí. Za čelem jsem měl největší hodinářství na světě, kde neustále vyzváněla půlnoc. Protože pravé oko jsem měl v háji, viděl jsem okolní svět skrz jakýsi krvavý film a nic z toho světa jsem nepoznával. Nic nemělo jméno. Pamatuju si na den, kdy v pokoji byla Pam – ještě jsem ležel v nemocnici – a stála u mé postele. Děsně mě sralo, že tam stojí, když tamhle v řiti stojí věc, na které se dá sedět.

„Přines tamtu žehličku,“ řekl jsem. „Sedni si na žehličku.“

„Jak to myslíš, Edgare?“ zeptala se.

„Tamtu žehličku, tu lžičku!“ zakřičel jsem. „Přines sem tu zasranou vidličku, ty mrcho blitomá!“ Ta hlava mě šíleně bolela a Pam se rozbrečela. Nenáviděl jsem ji za to. Neměla co bulet, protože ona v té kleci nebyla, nekoukala na všechno skrz červenej závoj. Ona nebyla ta opice v kleci. A pak mi to došlo. „Přines sem tu mydličku a sekni si!“ Takhle nejblíž se ten můj rozklepaný, rozesraný mozek dokázal dostat k židličce.

Celou dobu jsem měl vztek. Byly tam dvě postarší sestřičky, kterým jsem říkal Suchá šukna jedna a Suchá šukna dvě, jako by to byly postavičky z nějakého přisprostlého komiksu od dr. Seusse. Byl tam taky mladý dobrovolník, kterému jsem říkal Pilch Lozenge – netuším proč, ale ta přezdívka také zněla nějakou sexuální konotací, teda aspoň mně. Když jsem trochu zesílil, snažil jsem se lidi mlátit. Dvakrát jsem se pokusil Pam bodnout a jednou se mi to podařilo, i když jenom plastovým nožem. I tak potřebovala na předloktí pár stehů. Byly chvíle, kdy mě museli připoutat.

Z oné části svého minulého života si pamatuju nejjasněji tohle: je odpoledne, horko, blíží se konec mého měsíčního pobytu v drahé zotavovně, drahá klimatizace je porouchaná, jsem připoutaný k posteli, v televizi běží nějaká limonáda, v hlavě mi zvoní tisíc půlnočních zvonů, pravou ztuhlou stranou těla mi projíždí bolest jako žhavý pohrabáč, chybějící pravá paže svědí, chybějící prsty na pravé ruce se škubou, další dávka oxycontinu v nedohlednu (nevím, za jak dlouho, protože rozeznávat čas je mimo moje schopnosti) a z rudého okolí se vyloupne sestra, stvoření, které se jde podívat na opici v kleci, a říká: „Přišla vaše manželka, chcete ji vidět?“ A já povídám: „Jenom jestli přinesla bouchačku, kterou by mě odpráskla.“

Člověk nepředpokládá, že taková bolest pomine, ale stalo se. Pak mě odlifrovali domů a bolest nahradilo utrpení fyzické rehabilitace. Červeň v zorném poli začala řídnout. Psycholog, který se specializoval na hypnoterapii, mi ukázal pár šikovných triků, jak si poradit s fantomovými bolestmi a svěděním chybějící paže. Jmenoval se Kamen. Právě Kamen mi přinesl Rebu: jednu z mála věcí, jež jsem vzal s sebou, když jsem vykulhal ze svého minulého života a přešoural se do toho, který jsem žil na Duma Key.

„Není to schválená psychologická terapie pro zvládání vzteku,“ vysvětloval doktor Kamen, i když si myslím, že v tomhle možná lhal, aby mě na Rebu navnadil. Povídal, že jí musím dát nějaké odporné jméno, takže i když vypadala jako Lucy Ricardová, pojmenoval jsem ji po jedné tetě, která mě štípala do prstů, když jsem jako malý nesnědl všechnu mrkvičku. Ani ne za dva dny poté, co jsem ji dostal, jsem její jméno zapomněl. Dokázal jsem si vzpomenout jenom na chlapecká jména a každé mě rozzuřovalo víc než to předchozí: Randall, Russell, Rudolf, Phoenix, ta zasraná řeka.

Tehdy už jsem bydlel doma. Vešla Pam s mou snídaní a určitě viděla, jak se tvářím, protože jsem si všiml, jak se obrnila proti nějakému výpadu. Ale i když jsem jméno té měkounké zrzavé fackovací panenky, kterou mi psycholog dal, zapomněl, pamatoval jsem si, jak ji mám v takové situaci používat.

„Pam,“ řekl jsem. „Potřebuju pět minut, abych to dostal pod kontrolu. Zvládnu to.“

„Víš určitě…“

„Ano, jen si to tlustý od šunky odnes a naplácej si to na ten napudrovanej ksicht. Zvládnu to.“

Nevěděl jsem, jestli to opravdu zvládnu, ale takhle jsem to měl říkat. Nemohl jsem si vzpomenout na jméno té zasrané panenky, ale vzpomněl jsem si na větu Zvládnu to. Ke konci mého minulého života bylo nápadné, jak neustále říkám Zvládnu to, i když jsem věděl, že nezvládnu nic, i když jsem věděl, že jsem v háji, že jsem v prdeli, že jsem v tý nejchlupatější a nejtemnější prdeli.

„Zvládnu to,“ opakoval jsem a jen Bůh ví, jak jsem vypadal, protože Pam beze slova vycouvala, s tácem pořád v rukou, a hrnek cinkal o talíř.

Když odešla, podržel jsem si panenku před obličejem, zahleděl se jí do pitomých modrých očí a palce zaryl do pitomého měkkého těla. „Jak se jmenuješ, ty zmršená kryso?“ křičel jsem na ni. Nikdy mě ani nenapadlo, že Pam v kuchyni poslouchá interkom a že je tam s ní i denní ošetřovatelka. Ale něco vám řeknu, kdyby se ten interkom porouchal, stejně by mě slyšely přes dveře. Byl jsem toho dne při hlase.

Začal jsem panenkou cloumat. Hlava se jí klinkala a syntetické vlasy jako ze seriálu Miluju Lucy jenom lítaly. Velké modré komiksové oči jako by říkaly: Aúúú, ty oškliváku! Jako Betty Boop ve staré kreslené grotesce, jaké ještě občas dávají na kabelovce.

„Jak se jmenuješ, ty mrcho? Jak se jmenuješ, ty píčo? Jak se jmenuješ, ty laciná, hadrama vycpaná kurvo? Řekni mi svoje jméno! Řekni mi svoje jméno! Řekni mi svoje jméno, nebo ti vyříznu oči a useknu nos a vytrhnu –“

V tu chvíli mi v mozku došlo ke křížovému spojení, což se mi občas děje i dnes, po čtyřech letech, kdy žiju v městečku Tamazunchale v San Luis Potosí, stát Mexiko, kam se Edgar Freemantle uchýlil žít svůj třetí život. Na okamžik jsem se ocitl ve své dodávce, na podlaze u sedadla spolujezdce rachtala psací podložka o plechovou krabici na oběd (pochybuju, že jsem byl jediný pracující milionář v Americe, který si nosil krabici se svačinou, ale nejspíš byste jich napočítali jen pár desítek) a vedle na sedadle ležel můj PowerBook. A v rádiu nějaký ženský hlas křičel s kazatelským zápalem „Byly ČERVENÉ!“. Jenom ta dvě slova, ale stačila. Byla to písnička o chudé ženě, která zjistí, že z její pěkné dcery je prostitutka. Jmenovala se „Rozmar“ a zpívala ji Reba McEntireová.

„Reba,“ zašeptal jsem a přitiskl panenku k sobě. „Jsi Reba. Reba-Reba-Reba. Už nikdy nezapomenu.“ Zapomněl – hned příští týden – ale to už jsem se nerozzuřil. Ne. Mačkal jsem ji k sobě jako malou milenku, měl jsem zavřené oči a představoval si tu dodávku, která byla při nehodě zdemolovaná. Představoval jsem si plechovou krabici na oběd rachtající o kovový klips na psací podložce a z rádia znovu zazněl ženský hlas hlaholící se stále stejným kazatelským zápalem: „Byly ČERVENÉ!“

Doktor Kamen tvrdil, že je to průlom. Byl nadšený. Manželka však vypadala mnohem méně nadšená a políbení, které mi vlepila na tvář, bylo z rodu povinných. Myslím, že se to stalo dva měsíce předtím, než mi řekla, že se chce rozvést.

ii

Do té doby bolest buď ustoupila, nebo si můj mozek vytvořil nějaké zásadní mechanismy, jak s ní naložit, když se ozvala. Bolestmi hlavy jsem trpěl pořád, ale méně často a málokdy byly tak silné. Už jsem mezi ušima neměl věčnou půlnoc v největším hodinářství na světě. Vicodin v pět a oxycontin v osm jsem vždycky víc než potřeboval – dokud jsem ty kouzelné pilulky nespolykal, stěží jsem se o té své zářivě červené francouzské berli dokázal belhat – ale můj rekonstruovaný kyčel se začínal hojit.

Do Casa Freemantle v Mendota Heights docházela každé pondělí, středu a pátek Kathi Greenová, zvaná Rehabilitační královna. Před naším cvičením jsem měl dovoleno vzít si vicodin navíc, ale než jsme skončili, stejně jsem řval na celý dům. Odpočinkovou místnost v suterénu jsme přestavěli na terapeutické studio včetně vany přístupné pro hendikepované. Po dvou měsících mučení jsem dokázal večer sejít dolů po svých, abych si zopakoval cvičení nohou a začal trochu pracovat na břišních svalech. Kathi říkala, že když si zacvičím pár hodin před večerkou, budu líp spát, protože tělocvik uvolňuje endorfiny.

Právě během jednoho takového večerního posilování – Edgar na výpravě za těmi nedostižnými endorfiny – za mnou sešla po schodech žena, která byla mou manželkou čtvrt století, a sdělila mi, že chce rozvod.

Zarazil jsem se – právě jsem dělal sedy-lehy – a podíval se na ni. Seděl jsem na zemi na podložce. Ona stála pod schody, obezřetně se držela na opačné straně místnosti. Mohl jsem se jí zeptat, jestli to myslí vážně, ale osvětlení tu bylo velmi dobré – takové ty tyčové zářivky – takže jsem se ptát nemusel. Nemyslím ani, že ženy v takových věcech žertují, zvlášť pokud uplynulo sotva půl roku od nehody, při které jim manžel skoro zahynul. Mohl jsem se zeptat na důvod, ale já ho znal. Viděl jsem malou bílou jizvu na její paži, kam jsem ji bodl plastovým nožem, který jsem v nemocnici sebral z tácu s večeří, a to bylo opravdu jen to nejmenší. Vzpomněl jsem si, jak jsem jí docela nedávno říkal, aby si to tlustý od šunky odnesla a naplácala na napudrovanej ksicht. Uvažoval jsem, že ji požádám, aby si to aspoň rozmyslela, ale vrátil se zase ten vztek. Ten nepřiměřený vztek, jak to doktor Kamen nazýval, byl tehdy můj nepříjemný přítel. Ale to, co jsem cítil v tu chvíli, mi vůbec nepřipadalo nepřiměřené.

Měl jsem sundanou košili. Pravá paže mi končila devět centimetrů pod ramenem. Cukl jsem s tím pahýlem směrem k ní – na víc než cuknutí se ten můj zbyteček svalů nevzmohl. „Koukej,“ řekl jsem, „takhle jsem na tebe vystrčil prostředník. Vypadni, když máš chuť. Vypadni, ty zrádná brcho.“

Po tvářích se jí začaly kutálet první slzy, ale pokusila se o úsměv. Byl to dost děsivý pokus. „Mrcho, Edgare,“ opravila mě. „To slovo zní mrcho.“

„To slovo zní přesně tak, jak ho říkám,“ odsekl jsem a začal znovu dělat sedy-lehy. Jdou sakra hůř, když člověk nemá jednu paži. Tělo pak na tu stranu táhne a stáčí se. „Já bych tě neopustil, o to jde. Já bych tě neopustil. Prošel bych vším tím bahnem a krví a chcankama a rozbryndaným pivem.“

„To je něco jiného,“ namítla. Nesnažila se otřít si tvář. „Je to jiné a ty to víš. Nedokázala bych tě roztrhnout vejpůl, kdyby mě popadl vztek.“

„To by mi dalo sakra práci, abych tě roztrhl vejpůl jenom jednou rudou,“ vyjel jsem a začal cvičit rychleji.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

Jak namalovat obraz (I)

1 – Můj minulý život