Stephen King

MRTVÁ ZÓNA

Copyright © 1979 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: THE DEAD ZONE

Translation © Tomáš Hrách, 1999

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-149-8 (ePub)

ISBN 978-80-7593-150-4 (mobi)

AUTORSKÁ POZNÁMKA

Následující příběh je fikcí. Všechny hlavní postavy jsou vymyšlené. Vzhledem k tomu, že se děj odehrává na pozadí událostí posledního desetiletí, může čtenář poznat některé skutečné postavy, které v 70. letech hrály svou roli. Doufám jen, že jsem žádnou z těchto postav nezachytil nesprávně. Ve státě Nový Hampshire není žádný třetí volební obvod pro volby do Kongresu a ve státě Maine není žádné město Castle Rock. Lekce čtení Chucka Chatswortha je převzata z knihy Ohnivá hlava od Maxe Branda, původně vydané nakladatelstvím Dodd, Mead and Company, Inc.

(S. K. 1979)

VĚNOVÁNO OWENOVI

MÁM TĚ RÁD, STAROUŠI

PROLOG

1

Než dokončil vysokou školu, John Smith už úplně zapomněl, jak sebou toho lednového dne roku 1953 ošklivě praštil na ledě. Vlastně by mu dalo dost práce rozpomenout se i v době, kdy vycházel z gymnázia. Jeho rodiče se o té věci nikdy nedověděli.

Tehdy bruslili na vyklizeném kousku Kulatého rybníčka v Durhamu. Větší kluci hráli hokej se starými hokejkami slepenými izolační páskou a s koši na brambory místo branek. Menší děcka jen tak blbla kolem, jak to mají malé děti ve zvyku od nepaměti – kotníky se jim komicky podlamovaly a dech se jim srážel v mrazivém vzduchu. V jednom rohu uklizené ledové plochy čadily dvě hořící pneumatiky a opodál sedělo pár rodičů, kteří tu dohlíželi na své ratolesti. O sněžných skútrech se tehdy ještě nikomu ani nesnilo a zimní zábavy dosud spočívaly v namáhání vlastního těla, a nikoli benzinového motoru.

Johnny s bruslemi přehozenými přes rameno přikráčel od rodného domu přes trať do Pownalu. V pouhých šesti letech mu už bruslení docela šlo. Ještě nebyl tak dobrý, aby mohl se staršími kluky hrát hokej, ale stejně dokázal strčit do kapsy většinu ostatních prvňáčků, co v jednom kuse máchali pažemi, aby udrželi rovnováhu, a vůbec seděli na zadku častěji, než bruslili.

Pomalu objížděl vyklizenou plochu a litoval, že neumí bruslit pozpátku jako Timmy Benedix; naslouchal dunění a tajemnému chroupání ledu pod sněhovou pokrývkou o kus dál, poslouchal křik milovníků hokeje, rachot náklaďáku se rmutem na mostě cestou do továrny U.S. Gypsum v Lisbon Falls a útržky konverzace dospělých. Toho jasného a studeného zimního dne byl moc rád, že je na světě. Nic mu nechybělo, nic mu nedělalo starosti, po ničem netoužil… S jedinou výjimkou: umět bruslit pozpátku jako Timmy Benedix.

Vzal to kolem ohniště a všiml si, že si pár dospělých podává láhev s nějakým pitím.

„Dejte mi taky!“ křikl na Chucka Spiera, který tu seděl v těžkém kostkovaném kabátě zapnutém ke krku a zelených flanelových oteplovačkách.

Chuck se na něj zašklebil. „Padej vocaď, mladej, už tě shání máma.“

Šestiletý Johnny Smith mu úsměv opětoval a bruslil dál. Tam, kde kluziště hraničilo se silnicí, zahlédl samotného Timmyho Benedixe, jak schází po stráni s otcem v závěsu.

„Timmy!“ zavolal na něj. „Koukej!“

Otočil se a začal se poněkud neohrabaně odpichovat pozpátku. Aniž to tušil, bruslil přímo doprostřed hokejového plácku.

„Hej, kluku!“ zařval někdo. „Nepleť se tady!“

Johnny ho neslyšel. Ono to šlo! Bruslil pozpátku! Úplně zčistajasna nabral ten správný rytmus. Šlo jenom o to správně kývat nohama…

Nadšeně se zadíval dolů, aby si prohlédl, co dělají jeho nohy.

Kolem něj bez povšimnutí proletěl puk – starý, otlučený a s ožvýkanými hranami. Jeden z větších kluků, který si nebyl na bruslích zrovna jistý, se za ním hnal a nevěděl o světě.

Chuck Spier vytušil, co přijde. Vyskočil a zahulákal: „Johnny! Dávej pozor!“

Johnny zvedl hlavu – a právě v tom okamžiku do něj v plné rychlosti vrazil neohrabaný osmdesátikilový hokejista.

Johnny s rozpřaženýma rukama odletěl stranou. Za okamžik dopadl hlavou na led a všechno zčernalo.

Černá tma… černý led… černá tma… černý led… černý. Černý.

Později mu řekli, že ztratil vědomí. Sám věděl jen o té podivné představě, která se mu vracela pořád dokola, a o tom, jak najednou otevřel oči a viděl kolem sebe kruh tváří – vyděšené hokejisty, ustarané dospělé, zvědavá děcka. Timmy Benedix se na něj zubil. Chuck Spier mu zvedal hlavu.

Černý led. Černý.

„Tak co?“ ptal se Chuck. „Johnny… není ti nic? Tohle byla pekelná šlupka.“

„Černý,“ zachrčel Johnny. „Černý led. Už to tak nenahazuj, Chucku.“

Chuck se trochu polekaně rozhlédl kolem a pak se znovu podíval na Johnnyho. Dotkl se mohutné boule, která se začínala klenout na chlapcově čele.

„Mně je to fakt líto,“ pronesl nešikovný hokejista. „Vůbec jsem ho neviděl. Malý děcka se nemaj co plíst do hokeje. Na to jsou pravidla.“ Nerozhodně se rozhlížel, jako by čekal souhlas.

„Johnny?“ ozval se Chuck. Nějak se mu nechtěly líbit Johnnyho oči. Byly temné a zahleděné kamsi do dálky, chladné a cizí. „Není ti nic?“

„Už to tak nenahazuj,“ opakoval Johnny, i když sám nevěděl, o čem to vlastně mluví – myslel jenom na led, na černý led. „Bouchne to. Kyselina.“

„Neměli bychom ho vzít k doktorovi?“ otázal se Chuck Billa Gendrona. „Dyk nám tu mluví z cesty.“

„Počkej moment,“ radil Bill.

Počkali tedy moment a Johnnymu se v hlavě skutečně vyjasnilo. „Nic mi není,“ zabručel. „Nechte mě vstát.“ Timmy Benedix se pořád ještě šklebil, k čertu s ním. Johnny se rozhodl, že Timmymu ukáže. Do konce týdne bude bruslit líp než on… dopředu i pozpátku.

„Sedni si na chvilku tamhle k ohni,“ vybízel Chuck. „Byla to pekelná šlupka.“

Johnny se nechal odvést k ohništi. Ze silného, pronikavého zápachu tavící se gumy se mu trošku zvedal žaludek. Bolela ho hlava. Zvědavě si ohmatal bouli nad levým okem. Měl pocit, jako by trčela na míli před něj.

„Pamatuješ se, kdo seš a tak?“ vyptával se Bill.

„Jasně. Aby ne. Nic mi není.“

„Kdo jsou tvý rodiče?“

„Herb a Vera. Herb a Vera Smithovi.“

Bill s Chuckem si vyměnili pohledy a pokrčili rameny.

„Nejspíš bude v pořádku,“ mínil Chuck, načež už potřetí prohlásil: „Ale byla to teda pekelná šlupka, co? Pane jo.“

„To víš, děcka,“ opáčil Bill, vrhl láskyplný pohled na svá osmiletá dvojčata, která bruslila na rybníčku ruku v ruce, a znovu se podíval na Johnnyho. „Dospělýho by to asi zabilo.“

„Poláka ne,“ odtušil Chuck a oba se rozesmáli. Láhev whisky Bushmill’s znovu začala kolovat.

Za deset minut byl už Johnny zpátky na ledě; bolení hlavy ho přecházelo a na čele měl promodralou bouli jako nějaký cejch. Než šel domů na oběd, na svůj pád a na následné bezvědomí dokonale zapomněl – takovou měl radost z toho, že se naučil bruslit pozpátku.

„Jemináčku!“ zvolala Vera Smithová, když ho spatřila. „Kdes k tomu přišel?“

„Upadl jsem,“ odpověděl a začal srkat Campbellovu rajskou polévku.

„Není ti nic, Johne?“ zajímala se a něžně se dotkla jeho boule.

„Je to dobrý, mami.“ A také to bylo dobré – až na pár ošklivých snů, které se mu zdály ještě asi tak měsíc poté… Tedy, až na ty ošklivé sny a občasné záchvaty ospalosti ve chvílích, kdy nikdy předtím ospalý nebyl. Ta ospalost ovšem zmizela přibližně ve stejnou dobu, kdy se mu přestaly zdát zlé sny.

Byl v pořádku.

V polovině února Chuck Spier jednou ráno vstal a zjistil, že se mu u jeho starého De Sota z roku 48 vybila baterie. Pokusil se motor nahodit ze stejšnu. Když připojil k baterii druhou svorku, baterie mu vybouchla před nosem a pokryla ho úlomky a kyselinou. Přišel o jedno oko. Podle Very se nad ním pánbůh smiloval, že nepřišel o obě. Johnny to považoval za hroznou tragédii a šel se na Chucka týden po nehodě podívat s otcem do Lewistonské všeobecné nemocnice. Pohled na Velkého Chucka, jak tam leží na nemocniční posteli a vypadá tak podivně vyhuble a seschle, jím značně otřásl – a tu noc se mu zdálo, že tam místo něj leží on sám.

V následujících letech míval Johnny takové zvláštní předtuchy – třeba věděl, jakou písničku budou hrát v rádiu, ještě než po ní diskžokej sáhl, a takové věci –, ale nikdy to nespojoval se svou nehodou na kluzišti. Tou dobou už ostatně celou věc pustil z hlavy.

Na těch předtuchách navíc nebylo nic zvláštního, ani se neobjevovaly nijak často. A nic zvláštního se také nestalo, až do toho večera, kdy si nasadil tu masku a šel na okresní pouť. Až do toho večera, kdy měl druhou nehodu.

Později o tom často přemýšlel.

Ta věc s kolem štěstí se stala před tou druhou nehodou.

Jako nějaké varování ještě z dětství.

2

Toho léta roku 1955 křižoval státy Nebraska a Iowa pod spalujícím sluncem neúnavný obchodní cestující. Seděl za volantem sedanu Mercury z roku 53, který měl najeto dobrých sedmdesát tisíc mil. Autu už začínaly ošklivě skřípat ventily. Obchodní cestující byl mohutný chlapík s vizáží dobře živeného chlapce ze Středozápadu; toho léta roku 1955, pouhé čtyři měsíce poté, co v Omaze zkrachovala jeho živnost malíře pokojů, bylo Gregu Stillsonovi teprve dvacet dva let.

Kufr a zadní sedadlo auta zaplňovaly lepenkové krabice plné knih. Většinou to byly bible. Mohl je nabídnout v nejrůznějších tvarech i velikostech. Měl tu svou základní nabídku, bibli Americká stezka pravdy se šestnácti barevnými ilustracemi a lepenou vazbou za 1,69 dolaru, u níž se dalo zaručit, že se nerozpadne dřív než za deset měsíců; chudším portmonkám mohl poskytnout Nový zákon Americké stezky pravdy za pětašedesát centů, sice bez barevných ilustrací, ale se slovy Pána našeho vytištěnými červeně; a konečně pro ty, kterým na penězích tolik nezáleželo, tu bylo Slovo Boží Americké stezky pravdy De Luxe za 19,95 dolaru vázané v bílé imitaci kůže, do níž se dalo zlatými písmeny napsat jméno majitele, se čtyřiadvaceti barevnými ilustracemi a volnými stránkami uprostřed, kam se dala zapisovat narození dětí, svatby a pohřby. Slovo Boží De Luxe vám navíc vydrželo pohromadě celé dva roky. Vozil i krabici s brožurkami nazvanými Americká stezka pravdy: Židobolševické spiknutí proti našim Spojeným státům.

S touhle brožovanou knížkou vytištěnou na laciném papíře dělal Greg lepší kšefty než se všemi biblemi dohromady. Dočetli jste se v ní, jak se všichni ti Rothschildové, Rooseveltové a Greenblattové pomalu zmocňují amerického hospodářství i vlády. Přehledné grafy znázorňovaly, jak jsou Židé v přímém vztahu s komunisticko-marxisticko-leninsko-trockistickou osou, a odtud se samotným Antikristem.

Hony na čarodějnice ve Washingtonu skončily teprve před nedávnem; tady na Středozápadě hvězda Joea McCarthyho ještě docela nezapadla a Margaret Chase Smithové z Maine se tu za její Deklaraci svědomí dostalo přezdívky „ta čubka“. Kromě všech těch obav z komunismu měla venkovská klientela Grega Stillsona jakýsi morbidní zájem na představě, že celému světu šéfují Židé.

Nyní Greg zabočil na prašnou příjezdovou cestu k farmě asi dvacet mil západně od Amesu ve státě Iowa. Statek vypadal opuštěně – zavřené okenice a zavřené dveře do stáje –, ale jeden nikdy neví, dokud to nezkusí. Tohle heslo prokazovalo Gregu Stillsonovi dobré služby po celé ty dva roky od chvíle, kdy se s matkou přestěhoval z Oklahomy do Omahy. Malířská živnost nebyla nic moc, ale on si prostě potřeboval na čas odpočinout od Ježíše, pardon za to rouhání. Teď se však vrátil zpátky, i když ne zrovna za řečnickým pultíkem na náboženských shromážděních, a cítil jistou úlevu, že se konečně zbavil všech těch kšeftů se zázraky.

Sotva otevřel dvířka a vykročil po prašné cestě, vyřítil se na něj ze stodoly mohutný hlídací pes s nastraženýma ušima. Štěkal jako pominutý. „Ahoj pejsku,“ pozdravil jej Greg svým hlubokým, příjemným a zřetelným hlasem – ve svých dvaadvaceti už mluvil jako hotový zaříkávač.

Pejsek však na jeho přátelský pozdrav nezabral. Dál se na něj řítil v celé své mohutnosti a zlobě, nepochybně celý nažhavený na svačinku v podobě obchodního cestujícího. Greg si sedl zpátky do auta, zavřel dveře a dvakrát zatroubil. Pot mu stékal po obličeji a vytvářel mu na bílém lněném obleku tmavší kolečka v podpaží a něco na způsob koruny stromu na zádech. Zatroubil ještě jednou, ale nikdo se neozval. Vidláci nejspíš nastrkali rodinku do traktoru nebo do stejšnu a vyrazili do města.

Greg se usmál.

Místo toho, aby zařadil zpátečku a vycouval z příjezdovky, hrábl za sedadlo a vytáhl stříkačku na postřik proti hmyzu – jenže tahle byla plná čpavku.

Greg natáhl píst, vystoupil z auta a příjemně se usmíval. Pes, který si předtím dřepl na zadek, okamžitě vstal a s vrčením se k němu blížil.

Greg se nepřestával usmívat. „Hodnej pejsánek,“ pronesl svým milým, znělým hlasem. „Jen pojď. Pojď si pro to.“ Nesnášel tyhle ohavné venkovské hafany, co hlídali svá zápraží jako malí diktátoři; kolikrát se z nich dalo poznat, co jsou zač jejich páni.

„Posraný vidláci,“ zabručel si pod vousy. Úsměv mu z tváře nemizel. „No tak pojď, pejsku.“

Pes skutečně přišel. Napjal svaly a připravil se ke skoku. Ve stodole zabučela kráva a v obilí tiše šuměl vítr. V okamžiku, kdy pes vyskočil, se Gregův úsměv změnil v krutý, zahořklý škleb. Stiskl píst rozstřikovače a vychrlil psovi do očí a do čumáku páchnoucí oblak čpavkových kapiček.

Zuřivý štěkot okamžitě vystřídalo trhané kňučení, a když čpavek doopravdy zabral, bolestné vytí. Pes se dal neprodleně na ústup; z hlídacího psa se stalo vyděšené štěně.

Obličej Grega Stillsona potemněl. Z očí mu zůstaly jen potměšilé štěrbinky. Rychle vykročil, máchl nohou v polobotce s dírkovanou špičkou a nakopl psa do zadku. Zvíře zakvílelo a hnáno směsí strachu a bolesti zpečetilo svůj osud tím, že se rozhodlo svému mučiteli postavit, místo aby uteklo zpátky do stodoly.

Pes zavrčel, naslepo zaútočil a roztrhl Gregovi záložku na pravé nohavici bílých lněných kalhot.

„Hajzle!“ zahulákal Greg překvapeně, načež psa znovu kopl, tentokrát tak silně, až zvíře odletělo do prachu. S řevem k němu přistoupil a nakopl ho ještě jednou. Pes se slzícíma očima, rozpáleným čenichem, s jedním žebrem naraženým a druhým načisto zlomeným si konečně uvědomil, jaké nebezpečí mu od tohoto šílence hrozí; bylo však příliš pozdě.

Greg Stillson jej s křikem, celý udýchaný a zpocený, pronásledoval po prašném dvoře a kopal do něj, až už pes zoufale vyl a sotva se vlekl. Krvácel jistě na půl tuctu míst. Umíral.

„Neměl jsi mě kousat,“ syčel Greg. „Slyšíš? Slyšíš mě? Neměl jsi mě kousat, ty svině psí. Nikdo se mi nepostaví do cesty. Slyšíš? Nikdo.“ Uštědřil mu ještě jeden kopanec zakrvácenou polobotkou, avšak pes se zmohl jen na tiché dusivé zachrčení. Nijak zvlášť uspokojivé. Grega bolela hlava. To tím sluncem. Honit psa po dvoře, když na člověka praží slunce. Může mluvit o štěstí, jestli tu sebou nepraští.

Na chvíli zavřel oči; rychle oddechoval, po tvářích mu stékal pot jako slzy, leskl se mu jako diamanty v nakrátko ostříhaných vlasech a u nohou mu umíral zkopaný pes. Tmou za víčky mu proplouvala barevná světélka a tepala v rytmu jeho srdce.

Bolela ho hlava.

Někdy přemítal o tom, jestli snad nepřichází o rozum. Jako třeba teď. Původně chtěl tomu psu jenom dát čichnout čpavku a zahnat ho zpátky do stodoly, aby mohl na zápraží nechat svou vizitku. Jindy by se mohl vrátit a něco prodat. A teď? Jenom se koukni, cos provedl. Teď tu dost dobře nemůžeš žádnou vizitku nechat, no ne?

Otevřel oči. Pes mu ležel u nohou, lapal po dechu a z čumáku mu vytékala krev. Zatímco se Greg díval, zvíře mu pokorně olízlo botu, jako by přiznávalo porážku, a vrátilo se k umírání.

„Neměl jsi mi roztrhat kalhoty,“ sdělil mu. „Ty kalhoty mě přišly na pět babek, ty psisko svinský.“

Nejvyšší čas odtud zmizet. Nijak by mu neprospělo, kdyby sem najednou dorazil z města ve stejšnu Franta Vidlákoš s manželkou a šesti harantama a viděl, jak jejich Broček vypouští duši a nad ním stojí ošklivý pan cesťák. Ještě by přišel o práci. Firma Americká stezka pravdy nezaměstnává obchodní cestující, kteří zabíjejí psy dobrým křesťanům.

Greg se nervózně zahihňal, vrátil se k autu, nasedl a spěšně vycouval z příjezdové cesty. Na prašné cestě, která vedla přímo mezi obilím, zabočil na východ a brzy už si to metelil stotřicítkou; zvířený prach nechával dobré dvě míle za sebou.

Kdepak, o práci nechtěl přijít ani náhodou. Tedy prozatím. Vydělával slušné peníze – k těm pár bokovkám, co o nich Americká stezka pravdy věděla, si Greg přidal pár vlastních, o nichž neměli ani páru. Dařilo se mu. A navíc, když takhle jezdil po všech čertech, mohl se seznámit se spoustou lidí… Se spoustou děvčat. Byl to skvělý život, jenomže –

Jenomže jemu to nestačilo.

Jel dál a v hlavě mu škubalo. Kdepak, nemohlo mu to stačit. Cítil, že se od něj čekají větší věci než se toulat po Středozápadě, prodávat bible a falšovat prodejní formuláře, aby mu za každý den káply dvě blbé babky navíc. Cítil, že je předurčen k…

K velikosti.

Ano, to bylo ono, nic jiného to být nemohlo. Před pár týdny si to rozdal s jednou holkou na seníku, zatímco její rodina byla v Davenportu prodávat kuřata natěsnaná v jednom náklaďáku; začala s tím sama, když se ho zeptala, jestli by si nedal sklenici limonády, a jedno tak nějak vedlo k druhému, a když jí to udělal, řekla mu, že to bylo, jako kdyby to do ní strkal nějakej kněz, a on ji praštil, ani nevěděl proč. Prostě jí vrazil facku a šel.

Ne, docela takhle to nebylo.

Po pravdě řečeno ji uhodil asi čtyřikrát. Mlátil ji, dokud nezačala ječet a volat o pomoc; pak přestal a nějak – musel při tom využít všechno osobní kouzlo, co měl od pánaboha – to s ní vyžehlil. Tehdy ho taky bolela hlava, před očima se mu míhaly stejné zářivé, tepající tečky a on se snažil namluvit sám sobě, že je to tím horkem, tím strašným vedrem na tom seníku, jenomže hlava ho nebolela jenom kvůli vedru. Něco podobného cítil tam na dvoře, když mu pes roztrhl kalhoty, a bylo to něco temného a šíleného.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

AUTORSKÁ POZNÁMKA

PROLOG