Veronika Černucká

Autogram pro vraha

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Veronika Černucká, 2019

Foto na obálce © Ladislav Pejchar, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8979-0 (epub)

ISBN 978-80-243-8980-6 (mobi)

Nejsilnější cit není láska. Je to nenávist.

***

Valerie stála před obrovským zrcadlem a přemýšlela, co si oblékne. Čeká ji pracovní schůzka s klientem, a protože je perfekcionistka, chce vypadat co nejlépe. Profesionálně a zároveň žensky. Ona není jako ty bezpohlavní bytosti, které se celý den pohybují v uniformě složené z kalhotového kostýmu a halenky upnuté až ke krku. Copak si vážně myslí, že hloubka výstřihu má vliv na jejich inteligenci?

Jí příroda nadělila hezkou postavu, tak proč se nepochlubit? Klient to nejspíš neocení, ale ona bude mít sama ze sebe skvělý pocit.

Klient.

Pousmála se.

Stejně je to podivné. Nikdy by neřekla, že zrovna tenhle člověk si ji najme, aby pro něj něco vyřídila. Klient. Na tom oslovení trval. Připadalo jí to zvláštní, protože se znají už poměrně dlouho, ale dostala zaplaceno předem a díky tomu byla ochotná přejít jakékoliv vrtochy.

Klient. Respektovala jeho přání a nikdy o něm nepřemýšlela jako o Něm nebo o Ní. Vždycky to byl jen a jen její klient. Když k ní poprvé napochodoval do kanceláře, myslela si, že žertuje. Když jí pak řekl, co potřebuje, domnívala se, že se zbláznil. Ale pak se do toho pustila a zjistila věci, které šokovaly i ji samotnou.

Pohledem zalétla ke kožené aktovce opřené o futra dveří a sebevědomě se usmála. Svůj úkol zvládla na výbornou a klient může být spokojen.

Došla k vestavěné skříni a vytáhla z ní své oblíbené kalhoty ze salonu Hakavec. Ano, to bude ono. Černé kalhoty a žlutý svetřík, co jí jde k očím. Ty jsou oříškové se zlatými a zelenými skvrnkami kolem panenek.

Přejela si boky a pomyslela si, že teď je to dokonalé. Ani formální, ani příliš vyzývavé. Výstřih je tak akorát a její outfit křičí do světa: Jsem movitá a úspěšná žena s vytříbeným vkusem! Do uší připevnila zlaté náušnice posázené brilianty a na krk si pověsila řetízek s podkovou, který dostala od manžela ke čtyřicátinám.

Znovu se na sebe zahleděla do zrcadla a povzdechla si. Čtyřicet, je jí už čtyřicet. Věk ji nikdy nezajímal, protože měla svou práci, ale čím dál častěji přemýšlí o dětech. Věděla, že Roman by si je přál, tak na co vlastně čeká? V kariéře dosáhla všeho, čeho chtěla, a peněz mají tolik, že nevědí, co s nimi. Rozhodla se, že až se vrátí ze schůzky, s manželem si o tom popovídá.

Pečlivě se nalíčila, havraní vlasy stočila do uzlu a vyšla z domu. Poprchávalo, a tak z kabelky s logem LV vytáhla deštník. Z kapsy kabátku vyndala mobilní telefon a přivolala si taxík. Odjakživa měla slabost pro lodičky na vysokém podpatku, ale v tomhle počasí to je hotová sebevražda.

Taxikář byl postarší podsaditý chlápek s chlupatýma ušima a rukama jako lopaty. Mlel o všem možném a ona se tvářila, že ho poslouchá, i když myšlenkami byla u nadcházející schůzky. Copak se z toho vyvine? Jaké to bude mít důsledky? To, co zjistila, je totiž hotová bomba. Taxikář po ní zvědavě pokukoval a ona byla připravená na jeho otázku, zda ji náhodou nezná z televize, ale naštěstí nevyzvídal. Co by mu vykládala? Že je to ona, koho si zvou do diskusních pořadů a koho se ptají na názor v případě složitých právnických kauz? Ano, to jsem já, slavná Valerie Justová. Jakže jí to říkají? Perry Mason v sukních?

Taxík zastavil před nenápadnou restaurací Piccolo. Podnik zvolil klient, ona by vybrala něco honosnějšího. Ale co, platí on. Když taxikář viděl dýško, přeochotně vyskočil z vozu a běžel jí podržet dveře. Valerie beze spěchu vystoupila a pohlédla na tabuli lákající na domácí stravu.

Taxík odjel a ona sestoupila po úzkých schůdcích do sálu, kde to vonělo oreganem a bylinkami, které nebyla schopná pojmenovat. Domácký interiér ji neoslnil, ale upřímně řečeno, byla i na horších místech. Klient seděl u jednoho ze stolů a na dálku se na ni usmíval. Když se střetli očima, zvedl ruku a zamával. Mladý číšník jí pomohl z kabátu a ona se usadila naproti svému klientovi. Klient byl jako na jehlách. Pohrával si s příborem a na čele mu perlil pot. Rozhodla se, že ho bude chvíli napínat. Prohodila pár nezávazných frází o počasí a důkladně si prohlédla hosty v restauraci. Skupinka studentů si u sražených stolů pochutnávala na pizze a mladá dvojice sedící u baru se držela za ruce a cosi si špitala. Mladík měl dlouhé vlasy a dívka stavěla na odiv potetované paže.

Klient z ní nespouštěl oči. To budeš zírat, říkala si v duchu. Protože ji bavilo klienta mučit, sáhla po jídelním lístku. Klient odhodil příbor a začal bubnovat do stolu. Přistoupil k nim číšník a zeptal se, co si dají. Poručila si minerálku a sýrovou pizzu. Klient se rozhodl pro zeleninový salát s kuřecím masem. Číšník si zapsal objednávku do bločku a vzdálil se.

Ještě chvíli se bavili o nicotnostech, ale pak už to její klient nevydržel a vyhrkl: „Tak co? Jak to dopadlo?“

Valerie se triumfálně usmála a z aktovky vytáhla desky s nápisem Sofie Hradecká. Klient po nich chtěl lačně chňapnout, ale ovládl se.

„Dopadlo to ještě lépe, než jsem doufala.“ A s těmi slovy mu složku podala. Klient pročítal jeden list za druhým a v obličeji se mu objevoval čím dál větší úžas.

„To nemůže být pravda,“ vydechl překvapeně. Přikývla na souhlas a on se dal do hlasitého smíchu.

Studenti se po něm ohlédli, ale to mu bylo ukradené.

„To je… Nenacházím slova. To je neuvěřitelné! Je to jisté?“

„Stačí se podívat na stranu číslo šest a sedm. Je to pravda a je to naprosto nenapadnutelné. Žádný právník to nezmění, ani kdyby se stavěl na hlavu.“

Klient stále nemohl uvěřit tomu, jaké štěstí ho potkalo.

„Kdyby mi to někdo vyprávěl, v životě bych mu neuvěřil. A přece! Tohle je… geniální!“

Valerie se skromně usmála.

„Ví o tom ještě někdo?“

„Jistěže ne, jen my,“ ohradila se dotčeně.

„Co bude dál?“ zeptala se později nad pizzou.

„Ještě uvidím,“ prohlásil klient. „S tímhle se spousta věcí změní. Musím si důkladně promyslet, jak s papíry naložím, protože nechci udělat žádnou chybu.“

Souhlasně přikývla a dál se věnovala večeři. Odvedla prvotřídní detektivní práci a její klient je spokojený, to je hlavní. Jsou chvíle, kdy doslova žehná tomu nahoře, že se kdysi rozhodla pro studium práv a nešla na medicínu, jak chtěli rodiče.

Klient se rýpal v salátu a v duchu se pochechtával. Zbaštila to i s navijákem. Prý: Ještě uvidím, musím si důkladně promyslet, jak s papíry naložím. Ale kdeže! Už teď ví naprosto přesně, co podnikne. Jeho plán je fenomenální a nic mu nestojí v cestě. Vlastně… Vlastně je tu jedna věc, která by mohla všechno zhatit.

Pátravě se podíval na právničku a pomyslel si, že ona jediná zná pravdu. Když si vsunula do úst další sousto pizzy, došlo mu, že Valerie Justová musí zemřít.

***

Další týden pršelo a nikomu se nechtělo ven. Foukal ostrý vítr a dešťové kapky se mísily s ledovými krupičkami. Starou Janáčkovou neskutečně bolely kyčle, proto zavolala přítelkyni Hamouzkové a pozvala ji na zdravotní procházku zakončenou kávičkou a dortíkem v místní cukrárně. Hamouzková navlékla svou kokršpanělku do růžového oblečku, připnula jí obojek s rolničkou a pak ve třech vyrazily z domova důchodců.

Procházka nestála za nic a Hamouzková litovala, že se nechala přesvědčit. Nelince by stačila chvilka na zahrádce a ona mohla doplést svetr, který měla rozpletený už od loňských Vánoc. Když minuly osvětlenou vilu Valerie Justové a došly k nástěnce u autobusové zastávky, obě naráz zastavily. Jejich pozornost upoutalo parte. Dámy vytáhly brýle s kostěnými obroučkami a jako na povel se daly do čtení.

„Valerie Justová zemřela po tragické autonehodě,“ četla nahlas Hamouzková. „Poslední rozloučení se koná v sobotu desátého prosince ve smuteční síni Na Výšině. Za kondolence a květinové dary děkuje manžel Roman Just s rodinou.“

„Jakápak rodina?“ zabrblala Janáčková. „Všichni přece vědí, že neměli žádné děti ani příbuzné.“

„Chudák paní doktorka. Bylo jí jenom čtyřicet. A taková to byla hodná paní.“

To probudilo Janáčkové zvědavost: „Tys ji znala?“

„Osobně ne, ale vím, co se o ní říkalo. Byla čestná a neúplatná. Znám ji jen z televize, ale moje dcera se s ní setkala. Zastupovala ji, když žádala o svěření dětí do péče. Magda si ji nemohla vynachválit. Děti u ní zůstaly a bývalému zeťákovi nepomohlo ani odvolání.“

„Píšou tady: Tragická autonehoda. To je divné, že o tom nic nevím.“

„Počkej!“ vykřikla Hamouzková. „Před několika dny psali o nějaké autonehodě v Deníku. Neuvedli jméno oběti, byly tam jen iniciály. Pokud si dobře vzpomínám, psali o ženě V. J. To je ono! Ani se nedivím, že jméno zatajili. Spíš mě udivuje, že o ní nepíšou v bulváru.“

„Bulvár mě nezajímá. Co psali o té autonehodě?“ vyjela netrpělivě Janáčková.

„Srazil ji nepozorný řidič. Neposkytl jí pomoc a z místa nehody ujel. Policejní mluvčí vykládala, že prověřují stopy, ale to oni říkají vždycky. Přece nepřiznají, že toho chlapa nikdy nenajdou.“

„Myslíš, že to udělal chlap?“

„Přece bys nepodezírala ženskou? Chlapi jezdí jako šílenci a vůbec bych se nedivila, kdyby řídil opilý.“

Za zády jim zaskřípaly brzdy a ony polekaně nadskočily. Kousek od nich zastavil autobus a vyhrnul se z něj dav lidí. Všichni na sobě měli zimní svrchníky a byli zachumlaní do šál.

„Chudák paní doktorka,“ pokračovala Hamouzková.

„Doufám, že to bylo rychlé a netrpěla. V novinách psali, že k tomu došlo v noci. Našli ji ráno, protože tu silnici skoro nikdo nevyužíval. Kdoví co tam dělala?“

„Říkáš to, jako kdyby šla na schůzku s milencem,“ vyjekla Janáčková a Nelina sebou vystrašeně škubla.

„A jak můžeš vědět, že nešla?“ prohlásila významně Hamouzková a zatahala za vodítko. „Nelinko, klid.“

„Ty bys riskovala, že přijdeš o tohle všechno?“ zeptala se Janáčková a obě pohlédly na prosklenou vilu za plotem. Byla fungl nová, třípatrová a vypadala jako futuristický experiment hodně odvážného architekta.

„Co vlastně dělá ten její?“

Janáčková ztišila hlas, i když to vůbec nebylo nutné. Kromě Nelinky, která dřepěla na zadku a olizovala si tlapky, tu nikdo jiný nebyl. „Je redaktorem v Kavalírovi. To je nakladatelství, které vydává Hradeckou.“

Hamouzková zbožně vydechla: „Její knížky zbožňuju.“

„Just ji prý kdysi objevil a udělal z ní hvězdu. Hradecká si na něj potrpí a nechce, aby na její rukopisy sahal kdokoliv jiný než on. Umíš si představit, kolik na ní vydělal?“

Dámy se odmlčely a v duchu horečnatě počítaly. Před očima se jim míhaly šeky s ciframi, o jakých se ani neodvažovaly snít.

„Četla jsem o ní ve Vlastě. Vychází jí třicátá knížka. Vášnivé tango. To zní slibně, co?“

Janáčková se ušklíbla. Nic proti Hradecké a jejím slaďákům, ale ona dává přednost hodnotnější literatuře.

„To se tak někdo má,“ povzdechla si Hamouzková a závistivě pohlédla na dům.

Náhle obě polekaně vzhlédly, protože k nim přistoupil temný stín. Pobouřeně si vetřelce prohlédly, symbolicky kývly naondulovanými hlavami na pozdrav a vzdálily se. Janáčková bez ohledu na bolavé kyčle rázovala jako plukovník na vojenské přehlídce a Hamouzková za sebou vláčela vzpírající se Nelinu.

„Babizny jedovaté,“ ucedil vetřelec. Ty by zíraly, kdyby znaly pravdu.

Určitě by je nenapadlo, že Valerie Justová byla zavražděná. Přesně tak. Kdo jiný by to měl vědět než její vrah? Nejdřív byl jejím klientem a potom se stal jejím vrahem. Proč? Inu proto, že Justová mohla být v budoucnu nebezpečná. Kdyby rozjel svůj geniální plán, svědomí by jí nedovolilo mlčet.

Tohle byla jeho první vražda a mile ho překvapilo, jak to bylo snadné. Valerii vylákal z domu a donutil ji, aby na něj čekala na opuštěném místě u městského parku. Předstíral zdržení a pozoroval ji, jak znepokojeně přešlapuje na místě. Po půlhodině čekání to vzdala a vydala se zpátky domů. Když vstoupila do vozovky, nastala jeho chvíle.

Jel rychle a byla tma, takže neměla nejmenší šanci. Policajti si můžou honit triko a pátrat, jak chtějí, ale stejně to nakonec uzavřou jako nehodu. Jeho nikdo nebude podezírat. Vždyť tomu nevěřila ani Valerie. Moc dobře viděl, jak se zatvářila, když zjistila, kdo sedí za volantem.

Valerie se zbavil a ona už ho neohrozí. Je tedy načase si pořádně promyslet, co podnikne dál. Spěchat nemusí, není důvod. Nejdůležitější je pečlivě zvážit, jak bude postupovat. A taky by bylo dobré počkat, až lidi zapomenou na její nehodu. Jak dlouho bude čekat? Řekněme, že několik měsíců.

***

O půl roku později

Jmenuji se Tara, vlastním detektivní agenturu a je mi něco málo přes třicet. Bydlím v rezidenci svého dědečka a nebýt mých bratranců a synovců, řekla bych, že se mám skvěle. Ačkoliv je jich jako psů, jejich celkové IQ není vyšší než IQ průměrného policisty. Takže si umíte představit, jaká je to bída. Dědeček Luigi se do Česka přistěhoval z Itálie, kde úspěšně podnikal. Když odešel na odpočinek, nabídl mi, abych převzala jeho firmu, ale to jsem rázně odmítla.

Paradoxně je dědovým nejlepším přítelem bývalý soudce Vondrák. Ten je čestnost sama a v kuloárech se šeptá, že se několikrát šel udat za to, že překročil rychlost. Je to dobrák od kosti a jeho nejlepší vlastností je, že mě zbožňuje téměř jako Luigi. Starouškové tráví celé dny zavření v knihovně, kam za nimi nesmí nikdo nepovolaný. Výjimkou nebyl ani den, kdy to všechno začalo.

Cestou k dědovi jsem narazila na synovce Olivera, který je z mých příbuzných nejhorší. Oliver se ještě nezbavil utkvělé představy, že se stane vojákem, třebaže se svými duševními schopnostmi by se nejlépe uplatnil u policie. Jako obvykle měl na sobě maskáče a mohutné kanady. Na krku se mu houpaly psí známky a za opaskem měl zastrčené atrapy granátů.

Dnes zřejmě trénoval průnik buší, protože mu z helmy trčely vypelichané větve modřínů a chuchvalce trávy. Vypadal jako idiot, ale na to jsme si už zvykli.

„Nazdar, Taro,“ pozdravil mě, srazil paty k sobě a ukázkově zasalutoval.

Jedna větvička se mu svezla do obličeje a já nemohla pochopit, proč z ní nesundal šišky.

„Hele, Olivere, nemáš něco na práci? Co takhle natrénovat čištění záchodů zubním kartáčkem?“

„Prima nápad, ale dnes pomáhám chlapům v ochrance.“ Představila jsem si naše svalnaté chlápky a opovržlivě jsem si odfrkla.

„Pověřil mě tím děda.“ No to určitě.

„Slíbil, že když se budu snažit, zaplatí mi kurz přežití.“ Luigi byl evidentně v dobrém rozmaru, pokud mu stačila pouze snaha. Vtom jsem si uvědomila, co ještě řekl. Kurz přežití?

„Kurz přežití?“

„Přesně tak,“ potvrdil mi Oliver s blaženým úsměvem od ucha k uchu. „Týden budu přežívat v drsném pralese. Bez ohně a bez jídla. Dokonce nám zabaví i mobily.“

V pralese? Ne že by mi dělalo problém předhodit Olivera nadrženým gorilám, ale děda je o kapánek útlocitnější.

„Dokonce mě tam odveze,“ vychloubal se, zatímco mu šišky putovaly k jeho prasečímu rypáčku.

„Chceš říct, že tě odveze na letiště, ne?“

Oliver se zarazil. Vystrčil jazyk z pusy a chvíli s ním kmital sem a tam. Pochopila jsem, že přemýšlí.

„Odveze mě autem. Říkal, že za dvě hodiny tam budeme.“

Začínalo mi svítat.

„Nejmenuje se ten prales náhodou Boubín?“

Oliver nadšeně přikývl a šiška ho pošimrala pod nosem. Už chápete, co je to za materiál? A tohle tu musím snášet každý den.

„Jdu za dědou, tak nezdržuj.“

„Hlásím, že jsem ho viděl v knihovně. Je tam s ním soudce Vondrák a vyprávějí si detektivní hádanky.“

Abych se ho zbavila, přistoupila jsem na jeho hru.

„Děkuji, vojíne. A teď odchod.“

„Rozkaz!“ zařval a zasalutoval.

Potom se rozeběhl a vyskočil z okna. Au, to muselo bolet. Jestli jsem to ještě neřekla, tak kvůli bezpečnosti máme několik domů, které dědeček střídá, aby ho nemohli překvapit nepřátelé z minulosti. Oliver si zřejmě neuvědomil, že skáče z druhého patra. Polekaně jsem doběhla k oknu. Mé porsche bylo naštěstí v pořádku, a tak jsem pouze zavřela okenice, abych neslyšela Oliverovo kvílení.

***

V knihovně jsem našla Luigiho i Vondráka. Pánové si lebedili v lenoškách, popíjeli koňak a pročítali denní tisk. Zatímco dědeček dumal nad grafy v Hospodářských novinách, soudce Vondrák se smál zaručeně pravdivým informacím v bulvárním Kurýru.

„Jaký byl den, Taro?“ zajímali se oba.

Prohlásila jsem, že normálka. Ve skutečnosti jsem se kousala nudou. Sledovala jsem nevěrné manželky a manžílky, hledala zatoulaná psiska a pátrala po puberťácích, co utekli z domova. Myslete si o mně, že jsem cynik, ale není nad pořádnou vraždičku.

„Oliver říkal, že si vyprávíte detektivní příběhy,“ prohodila jsem, aby řeč nestála.

Vondrák se usmál tak, až se mu čelo poskládalo do drobných varhánků.

„Vím o jednom zajímavém případu, který byste mohli zkusit rozlousknout.“

Pokud si Oliver nezpřerážel hnáty sám, udělám to já.

Dědouškové se nudí, ale jak k tomu přijdu já?

„Kdo ten případ vyřeší, dostane slušnou finanční odměnu.“

Vondrák ví, jak na mě.

„Co znamená slušná finanční odměna?“

„Jsem charakter, proto nabízím padesát tisíc korun.“

Výše sumy fascinovala i mého dědečka.

„Dobře,“ souhlasila jsem. „Beru i šeky a dlužní úpisy.“ Vondrák se chraplavě zasmál: „Jen nepředbíhej, Taro. Tohle je opravdový oříšek, nad kterým si dlouhou dobu lámaly hlavu nejlepší právnické mozky v celé zemi.“

Raději jsem to nekomentovala.

„Tak poslouchejte. Nazval jsem to Případ nesmělého fotografa.“

Vyprskla jsem smíchy.

„To zní jako od Gardnera. Bude tam Perry Mason?“

„Žádný Perry Mason tam nebude,“ prohlásil Vondrák dotčeně. „Shodou okolností se ale příběh stejně jako v gardnerovkách odehrává převážně v soudní síni. Hlavním hrdinou je obhájce, který se jmenuje… ééé…“

„Co třeba Havránek?“ navrhla jsem.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

***

***

***

***