Jan Bauer

Dvě císařovny

V tajných službách Otce vlasti

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2014, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014, 2015, 2019

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8987-5 (epub)

ISBN 978-80-243-8988-2 (mobi)

Kniha první - PÁD CÍSAŘOVA ZETĚ

Insipiens sapientia (V úskoku je moudrost.)

Heslo rakouského vévody Rudolfa IV. Habsburského,

řečeného „Zakladatel“

Nástup prudkého Rudolfa IV., sžíraného nezřízenou ctižádostivostí, poznamenal Karlovo dynastické dílo těžkými nesnázemi…

Český historik prof. PhDr. František Kavka, CSc.

Léta od narození Ježíše Krista 1358

I

Do krčmy U Tlustého Hanse vstoupil vysoký muž v černém dominikánském hábitu s kápí staženou hluboko do čela. Číšnice, hezká drobná blondýnka s poněkud hrubými rysy tváře, sebou polekaně trhla a zmizela v kuchyni.

„Hansi,“ oslovila krčmáře, „přišel nějaký divný mnich. Co tady asi chce?“

Hans, který rozhodně nezapřel svoje přízvisko, roztáhl ústa k širokému úsměvu. Přitom odhalil svoje zažloutlé zuby, mezi nimiž tu a tam zela díra: „Nic se neboj, Elvíro, toho znám.“

A důstojným krokem vyšel do nálevny a hluboce se poklonil před dominikánem Pavlem, nejbližším rádcem a tajným agentem samotného císaře Karla IV.: „Co vás k nám přivádí, důstojnosti?“ Pavel si stáhl kápi z hlavy, setřepal sníh z ramen a chřípím nasál vůni vepřové pečínky: „Copak ty, Hansi, nevíš, že je čas adventu, kdy nám Pán předepisuje půst?“

„Račte prominout, důstojnosti, ale když se naskytla tak vzácná příležitost a tady Tony se svými přáteli mi přinesl tak skvělého pašíka…“

„Kterého nejspíš koupil za pět prstů…“

Tlustý Hans rozpačitě přešlápl z nohy na nohu: „Když vy každému vidíte až na dno jeho hříšné duše… Ale říkával jste, že sám Ježíš Kristus nám velí odpouštět…“

Pavlovi přeběhl na jeho úzké, jindy přísné tváři pobavený úsměv:

„Těší mne, že si pamatuješ moje slova. Ale nepřišel jsem, abych si s tebou opakoval katechismus. Zajímá mě, zda sem ještě chodívá Willi Chmaták.“

„Už jsem ho tuze dlouho neviděl,“ povzdechl si krčmář a mírně přitom zrudl. „Prý se nějak rozestonal, otékají mu nohy a je slabý na plíce.“

„Chudák,“ soucitně pokýval hlavou dominikán. „Skoro bych se kvůli tomu darebákovi rozplakal. Kdyby sem přece jen někdy v nejbližších dnech zabloudil, vyřiď mu, že zítra přijdu zase, a teď mi dones kousek té skvělé vepřové pečínky a přidej k ní nastrouhaný křen.“

„Ale důstojnosti, máme přece advent,“ namítl Tlustý Hans.

„Víš, jakou výhodu má osoba duchovního stavu?“ otázal se krčmáře Pavel. Když se mu nedostalo odpovědi, zvedl ukazovák pravé ruky a nabádavě pravil: „Že si může každý nebo skoro každý hřích sám odpustit.“

Tlustý Hans na něj chvíli nechápavě zíral s pootevřenými ústy, ale pak houkl na číšnici Elvíru: „Nekoukej, nestůj a nos na stůl! Důstojný pán má hlad.“ Poté se uklonil Pavlovi, a jak jen mu jeho objemná postava dovolovala, spěchal do kuchyně dohlédnout, aby jeho manželka nešetřila na porci pro vzácného hosta: „Víš, kdo to je? Přece nejbližší přítel Jeho Veličenstva císaře Karla!“

Dominikán už dojídal a střídou měkkého chleba právě vytíral talíř z hnědé kameniny, když se zčistajasna objevil v nálevně nápadně vysoký zamračený chlap s rozcuchanými černými vlasy, oblečený do opelichaného liščího kožichu. Pohled jeho černých očí nevěstil nic dobrého. Chvíli zvědavě pokukoval po mnichovi a nakonec váhavým krokem přistoupil k jeho stolu.

„Prý jste si přál se mnou mluvit, důstojnosti?“ otázal se nepříjemně chraplavým hlasem.

„To je pravda, ale když jsem slyšel, jak jsi stonavý, Chmatáku, tak jsem si to zase rozmyslel.“

„Škoda, blíží se Vánoce, nějaký ten stříbrňák by se šiknul,“ povzdechl si Willi.

„Nerad bych, aby tvé zdraví utrpělo nějakou újmu, a pak tahle prácička, kterou ti chci nabídnout, stonavým příliš nesvědčí.“

„Myslím, že by to kalíšek pálenky spravil a byl bych zase jako rybička,“ usmál se Chmaták.

Dominikán zamával na otálejícího Hanse a zavolal: „Dva kalíšky žitné pálenky. Teď se bude kurýrovat!“

Willi Chmaták si zatím přátelsky přisedl k Pavlovi a zeptal se:

„Co ode mne budete chtít?“

„Ty asi nepůjdeš na půlnoční mši, co?“

„Uhodl jste, důstojnosti. Však víte, duši mám černou jako letní bouřkový mrak, tak už si to ani nevylepším, ani nepohorším.“

„Ty znáš Vídeň dobře, co?“

„Co je to za otázku, důstojnosti? Já, starý Vídeňák a zdejší obávaný lupič!“

„Dobrá, tentokrát nepůjde o to, něco ukrást, ale někomu nahnat strach.“

„I to dovedu.“ Chmatákovi zasvítily černé oči. „Koho mám vylekat?“

„Nikoho menšího než vévodu Rudolfa.“

„Vévodu Rudolfa?“ nechápavě se Willi zahleděl na Pavla. Hans před ně mezitím postavil dva kalíšky pálenky.

„Tak na tvoje zdraví, Chmatáku. A slyšíš dobře. Půjde o vévodu Rudolfa, nejstaršího syna letos zesnulého vévody Albrechta Rakouského.“

„Jenže ten z hradu nevytáhne paty alespoň bez tuctu strážců,“ povzdechl si Willi.

„Tentokrát půjde jen s chotí Kateřinou, dcerou císaře Karla, a se mnou.“

Chmaták se podrbal na své rozcuchané hlavě: „V tom bude nějaká kulišárna, co, důstojnosti?“

„Jsi chytrý. Teď dávej dobrý pozor. Vezmeš si alespoň půltuctu chlapíků, a až půjde vévoda Rudolf v noci den před Kristovým narozením na slavnou půlnoční mši ve farním kostele svatého Štěpána, vyrukujete na něho s meči a dýkami.“

„Neračte se hněvat, důstojnosti,“ opatrně namítl Willi. „Svatý Štěpán stojí na tržišti, kolem je spousta volného místa, v koších budou plát smolné větve, všude bude vidět…“

„Neboj se, vévodu a jeho choť povedu záměrně Křivou uličkou. Víš, která to je?“

„Aby ne.“

„Tam se snadno schováte, a až se vévoda s paní Kateřinou a se mnou objeví, vyrazíte z úkrytu.“

„A co bude s vámi?“ otázal se opatrně Chmaták.

„Já se na vás vrhnu, odzbrojím vás a zaženu. Nesmíte mi klást příliš velký odpor. Nezapomeň, že už jsem v letech a nevládnu mečem tak dobře jako kdysi.“

„Všichni stárneme,“ souhlasně pokýval Willi hlavou. „Zkrátka, až na nás vyrazíte, párkrát si zašermujeme, zahulákáme a pak se dáme na útěk. Ale hlavně… kolik za to?“

„Nebudeš litovat.“

„Šikla by se záloha,“ zašklebil se Chmaták.

Pavel zalovil pod svou kutnou, vytáhl kožený měšec a na nastavenou Williho dlaň vysypal hromádku stříbrných pražských grošů. Pak pozvedl kalíšek se zbytkem pálenky a zvolal: „Ať se dílo daří!“

„Ať se daří,“ zopakoval po něm Chmaták.

II

Rudolf IV. Habsburský se ještě třásl rozčilením, když klečel před četnými svícemi osvětleným hlavním oltářem vídeňského farního kostela svatého Štěpána. Nevnímal kolísající hlas kněze, stále mu nešlo z hlavy, co se vlastně stalo. Vždyť přímo uprostřed města, a navíc o Svaté noci, v níž se narodil Syn boží, kdy se obvykle ani ti neotrlejší lotříci neodvažovali byť jen pomyslet na zločin, byl on, rakouský vévoda a císařův zeť, přepaden. Nebýt toho podivného černého mnicha, kterého mu do Vídně poslal jeho tchán, kdoví jak by dopadl. Rudolf po očku pohlédl na dominikána Pavla, který klečel po jeho levici, jak se zdálo, ve zbožném pohnutí. Zato choť Kateřina po vévodově pravici měla z přestálého úleku stále slzičky na krajíčku. Vždyť stačilo málo a ta šestice vrahounů by je jistě všechny tři bez rozpaků poslala na onen svět. Hned po příchodu do kostela Rudolf nařídil hejtmanovi svých stráží, aby dal okamžitě prohledat celé město. Nejpozději na svatého Štěpána, jehož svátek je už pozítří, musí tu šestici mít ve své péči kat. Jistě ty lumpy někdo najal! Někdo, kdo si nepřeje, aby on, Rudolf, vládl habsburským dědičným zemím. Dost možná to mají na svědomí jeho vlastní bratři Fridrich III., Albrecht III. a Leopold III. Že jsou ještě příliš mladí? Jistě stojí někdo za nimi.

Někdo z těch prohnaných rakouských hrabat!

Ale snad ještě víc než motiv těch útočníků překvapilo vévodu, jak rázně si počínal dominikán Pavel. Sotva se na ně v temné noční uličce ti lumpové s křikem obořili, tasil dýku, kterou vzal kdoví kde, snad vytáhl ze záhybu svého černého hábitu, a bez rozmyšlení odrazil vůdce zlořečených lumpů. Málem by ho zabil, třebaže jeho protivník měl meč. Zatímco vévoda vlastním tělem chránil svoji manželku a ječel na celou Vídeň: „Stráže! Pomoc!“, Pavel srazil zbraň prvního z útočníků, druhého si jednoduchým chvatem přehodil přes hlavu, až s žuchnutím a hekotem dopadl na zmrzlou zem, třetího pak zneškodnil ranou pěstí. Zbývající, když uslyšeli dusot škorní přibližujících se stráží, už na nic nečekali a ve tmě tak náhle, jak se objevili, zase zmizeli. Škoda, že se v tom zmatku s nimi vytratili i ti první tři, které tak bravurně odrazil dominikán Pavel.

„Odebral se také Josef z Galileje, z města Nazaretu, do Judeje, do města Davidova, které se jmenuje Betlém, protože byl z domu a z rodiny Davidovy, aby se dal zapsati s Marií, svou snoubenkou. Byla těhotná. Když tam byli, přiblížil se jí den porodu. I porodila svého prvorozeného syna, zavinula jej do plenek a položila do jeslí, protože v útulku nebylo místa…“

Rudolf poslouchal čtení z Lukášova evangelia, ale jeho duch bloudil někde zcela jinde. Přemýšlel o dominikánu Pavlovi. Ne že by o něm nikdy neslyšel. Proslýchalo se, že poblíž císaře Karla se už dlouhá léta čas od času pohybuje jakýsi černý mnich, o němž nikdo mnoho neví, ale císař k němu má větší důvěru než k vlastnímu bratrovi, moravskému markraběti Janu Jindřichovi, nebo k pražskému arcibiskupovi Arnoštovi. Snad pochází z některého méně významného českého rodu, ale stejně dobře by to mohl být Ital, protože tímto jazykem hovoří nadmíru hbitě. Nikdo z těch, kterých se Rudolf vyptával, nevěděl nic určitého. Prý býval Pavel inkvizitorem, prý je dosud agentem Svatého stolce, což by vysvětlovalo skutečnost, že z císařovy blízkosti často mizí na dlouhé měsíce. Každopádně je nadán na kněze zcela mimořádnými schopnostmi. Prý umí jezdit na koni a šermovat lépe než většina rytířů a o jeho kvalitách rváče se Rudolf měl právě příležitost přesvědčit. Jen škoda, že se mu nepodařilo někoho z těch lotrů zadržet.

Ale proč vlastně k němu císař poslal právě jeho? Jako rádce? Takovou představu devatenáctiletý Rudolf okamžitě odmítl. On, dědic slavného habsburského rodu, přece nepotřeboval od nikoho radit. Jestli mu má císařský tchán v něčem pomoci, pak jedině v tom, aby jeho, Rudolfa, povznesl mezi říšské kurfiřty a jmenoval ho arcivévodou. Vždyť habsburské državy nyní tvořila celá čtyři vévodství. Kromě Dolních a Horních Rakous to bylo Štýrsko, Korutany a Kraňsko, nehledě na Vindickou marku a původní rodová území na horním Rýnu. A přitom Karel ve své Zlaté bule, vydané před dvěma lety, právně upravující postavení kurfiřtů, volitelů římského krále, Habsburky ani slovem nezmínil. Pokud by mu tedy chtěl něčím prospět, měl by mu místo posílání rádců poskytnout takové postavení, jaké mu už dávno náleží. Vždyť dosud tři muži z habsburského rodu usedli na trůn Svaté říše římské – jeho praděd Rudolf toho jména první, děd Albrecht a strýc Fridrich. Jen nepřízní osudu byl Fridrich o svůj trůn připraven tím proklatým Ludvíkem z rodu bavorských Wittelsbachů!

Jenže kdoví, třeba chce jeho císařský tchán své opomenutí napravit a posílá toho dominikána nikoliv jako rádce, ale jako svého zvěda, který se má ubezpečit o Rudolfových schopnostech, jež by mu vynesly odpovídající postavení. Je načase zapříst s tím mnichem opatrný rozhovor, aby si mohl utvořit náležitý obrázek.

Rudolf byl od útlého mládí rozmazlován a ubezpečován o své výjimečnosti a to na něm zanechalo více než patrné stopy. Narodil se jako nejstarší syn chromého vévody Albrechta po jeho patnáctiletém manželství s Johanou z Pfirtu, když už se oba smířili s tím, že zůstanou bez dětí. O to více pečovali od malého Rudolfa, byli by mu snesli i modré z nebe, a především v něm odmalička posilovali vědomí vlastní výjimečnosti. Sňatková dohoda s Lucemburky pak Rudolfovi dala naději, že by za jistých okolností mohl nahradit císaře Karla na českém, a dokonce i na říšském trůnu. Postavou nevysoký mládeneček s nakadeřenými světlými vlasy se k této představě upnul a ještě za života svého otce se nechával titulovat jako lombardský král a svůj erb nechal zdobit královskou korunkou. Opatrného a moudrého Albrechta tím náramně popudil a Karel ho pouze shovívavě upozornil, že k tomu, aby se stal lombardským králem, by musel být korunován pověstnou železnou korunou. A tou byl korunován jedině on, Karel Lucemburský. Má prý pro něho sice jisté pochopení, ostatně je manželem jeho milované dcery Kateřiny, ale pro příště mu doporučuje větší skromnost. Tak skromnost! Ničím víc nemohl ctižádostivého Rudolfa dopálit víc. Cožpak Habsburkům nebyla až doposud jejich skromnost spíše na škodu? Před svým otcem, který se považoval za Karlova věrného přítele, o tom ovšem musel mlčet. Teprve nyní, po jeho smrti, nastal čas, aby se přihlásil o svá práva. Ale jeho císařský tchán chytře vytušil, že poté, co se Rudolf stane hlavou rodu, přijdou potíže. Byl nejvyšší čas dát mladému ctižádostivci zavčas za vyučenou. A to mohl obstarat jeho zkušený přítel, dominikán Pavel.

III

„Toho pstruha zase odnes,“ nerudně zavrčel vévoda Rudolf na číšníka. „Ryba je přece postní jídlo a dnešním dnem půst skončil. Přines vepřovou pečínku, pěkně křupavou, k ní se hodí křen a žitný chleba. Pak si dáme srnčí na smetaně, zajíce na víně a také marcipánové koláčky. Co říkáš, má drahá?“ Poslední větou se otočil ke své šestnáctileté manželce Kateřině, druhorozené dceři císaře Karla. Ale ta jen pokrčila rameny, zato zvědavě pohlédla na dominikána Pavla sedícího po vévodově pravici:

„Důstojnosti, dosud jste nám nic neřekl. Jak se daří mému otci?“

„Když jsem opouštěl města pražská, právě odjížděl na vánoční svátky do Vratislavi,“ vlídně se na vévodkyni usmál mnich. „Mezi námi, města pražská nebyla v té době pro dvůr Jeho Veličenstva příliš bezpečná. S vlašskými kupci se do Čech dostal mor, černá smrt.“

„To je zlé,“ přitakala Kateřina, kdežto Rudolf mlčel a oběma rukama si nabíral na svůj talíř nakrájené kusy teplého vepřového masa.

„Každý den čekám od císaře nějaké zprávy,“ pokračoval Pavel.

„Pokud je mi známo, měl ve Vratislavi přijmout hold slezských stavů a vyčkat na příjezd litevského velkoknížete.“ Vévoda tentokrát zpozorněl a zeptal se: „Nevíte, důstojnosti, co od toho litevského pohana císař chce?“

„Pokud je mi známo, velkokníže Algirdas má od pražského arcibiskupa Arnošta z Pardubic přijmout v zastoupení všeho svého lidu křest svatý. Litva by se tak stala křesťanskou zemí.“

„Co tedy nepořídil Řád německých rytířů mečem, hodlá císař zajistit jednáním,“ pokývl hlavou Rudolf. „Vskutku důvtipné, znovu musím složit svému tchánovi poklonu.“

„Jen jestli Algirdas skutečně přijede,“ zapochyboval mnich.

Vévoda si dominikánových pochybností vyřčených zcela bez obalu všiml a rázem nápadně ožil. Až doposud se domníval, že Pavel je císařovým poslušným služebníkem a ani v nejmenším o něm a o jeho skutcích nepochybuje. Ale zmíněná poznámka svědčila pro jisté výhrady ke Karlově politice.

„Vy se snad, důstojnosti, domníváte, že tentokrát je císař trochu vedle?“

„Netroufám si ho soudit,“ mírnil svůj přecházející výrok Pavel. „Nevím, kolik na Litvě a v Polsku napadlo sněhu. Jisté je, že jestli zemské stezky zavalí závěje, Jeho Veličenstvo se velkovévody jen tak nedočká. Navíc je jisté, že Algirdas bude za svůj příklon ke křesťanské víře něco chtít a to je u tohohle pohana trochu hádanka.“

„Hm,“ zamručel v odpověď Rudolf. „Máme štěstí, že tady ve Vídni je zima mírná. Možná by neškodilo vyjet si do okolí na lov. Ale nejdříve se musím vypořádat s těmi opovážlivci, kteří nás včera přepadli. Mimochodem, otče Pavle, kde jste se naučil tak skvěle bojovat? Neznám žádného kněze, který by sám dokázal zahnat půltuctu vrahounů.“

Dominikán se mírně pousmál, spolkl sousto, zapil ho douškem vína ze své číše a pomalu, jako by vážil každé slovo, odpověděl:

„Milý vévodo, nejsem jenom kněz. V papežských službách jsem byl nucen osvojit si i jiné dovednosti než pouhou teologii.“

„Raději bych se neměl více vyptávat, že?“ Rudolf se na Pavla zvědavě podíval.

„Vidím na vás, Jasnosti, že přes své mládí jste moudrý muž. Někdy je skutečně lepší vědět méně než více. Vězte, že v sobě nosím lecjaká tajemství, což mi však život spíše komplikuje.“

S těmito slovy Pavel znovu pozvedl svoji číši a vybídl sluhu, aby všem u stolu dolil. „Nyní mi dovolte připít na zdraví Jeho Svatosti papeže Inocence VI. Ať mu žehná Bůh!“

„Ať mu žehná!“ hlasitě odpověděli všichni kolem svátečního stolu v jídelním sále vídeňského hradu.

„Zajímalo by mne, jak Jeho Svatost vychází s mým císařským tchánem,“ pronesl po chvíli vévoda Rudolf.

„Proč vás to zajímá, vévodo?“ podivil se Pavel.

„Protože v císařově Zlaté bule je papež zmíněn pouze jednou. Pozorně jsem ji přečetl a překvapilo mě, že římský král má od okamžiku svého zvolení právo na císařskou korunovaci. Přitom tam není ani slovo o tom, že by ji měl papež schválit.“

„To je trefný postřeh,“ pokývl hlavou dominikán. „Však prý to na papežském dvoře v Avignonu vyvolalo jisté rozpaky, nechci říci rovnou nelibost. Dovolil bych si připomenout bulu Dictatus papae vydanou léta Páně 1075 Řehořem VII., podle níž je papežská moc univerzální a nadřazená moci světské. Podle ní jedině papež může instalovat císaře a také je případně sesazovat.“

Po Rudolfově tváři přelétl spokojený úsměv. Vida, říkal si v duchu, ten dominikán zdaleka není Karlovi tak oddán, jak se o něm tvrdí. Odvaha, s jakou se vyjadřuje, svědčí spíše o náklonnosti ke Svatému stolci. Možná si Karel jenom namlouvá, že v něm má věrného služebníka. Skutečnost může být zcela odlišná. Nu, možná by se mu měl více svěřit se svými starostmi. Dominikán Pavel je nepochybně mužem širokého rozhledu a mnoha užitečných známostí. Možná by tedy měl s jeho pomocí začít kout železo, dokud je žhavé.

„Jistě víte, důstojnosti, o dohodě, kterou uzavřel ještě můj otec s mým císařským tchánem…“ Rudolf se po této větě tázavě podíval na černého mnicha, ale ten si jen hleděl svého talíře a ani nepozvedl oči. „Dohodli se,“ pokračoval mladý vévoda, „na zastupitelnosti habsburského a lucemburského rodu.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Kniha první - PÁD CÍSAŘOVA ZETĚ

Léta od narození Ježíše Krista 1358

I

II

III

Léta od narození Ježíše Krista 1359

Léta od narození Ježíše Krista 1360

Léta od narození Ježíše Krista 1361

Léta od narození Ježíše Krista 1362

Léta od narození Ježíše Krista 1365

Léta od narození Ježíše Krista 1366

Léta od narození Ježíše Krista 1367

Léta od narození Ježíše Krista 1368

Léta od narození Ježíše Krista 1369