Ladislav Beran

Někdo z vás je vrah, pánové!

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Ladislav Beran, 2019

Obálka © Ivana Dudková, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8977-6 (epub)

ISBN 978-80-243-8978-3 (mobi)

GUDLAK, PÁNI ČETNÍCI!

Páni kasaři o sobě rádi prohlašovali, že jsou šlechta galerky. To je nezpochybnitelné faktotum. Nakonec nejeden kasař se mohl pochlubit udělanou káčou, nad kterou zůstával četníkům a kriminálce rozum stát. Ke konci třicátých let bylo kasařů v republice opravdu hodně. Své by o tom mohla vyprávět plzeňská věznice na Borech, kde páni kasaři dělali potupnou práci: drali tu peří jako staré báby. Nejeden kasař taky nelibě nesl označení „peříčkář“. Je pravda, že řada kasařů, dokonce i těch proslulých, neměla na svobodě velkou „životnost“ a brzo byla zase zpátky v base. V písecké galerce tak skončila řada legendárních kasařů, ať už se jmenovali Žofka, Lukášek, Špirhanzl nebo Katolický, vulgo Máca, o kterých psal dokonce i republikový tisk. Kasaři byli velcí hauři, a když se dostali k majlantu, končili v náručí lehkých žen v nevěstincích, kde měla kriminálka a četníci své informátory, a tak si obvykle lupu dlouho neužili. Pokud jde o rozsáhlý rajon písecké četnické pátračky, který zabíral většinu tehdejšího Prácheňského kraje, najížděli do něj i kasaři takzvaně od pryč a nevynechali ho ani kasaři Vídeňáci. Ti byli na trezory opravdu šmátci a každý trezor udělaný od nich, to byl z hlediska kriminalistiky opravdu parádní kasařský majstrštyk. Že si cizí kasaři zamilovali zrovna Písek, na tom nebylo nic až tak divného. Na malé město okresního formátu tu byl poměrně dost rozvinutý těžký průmysl, zdejší lesy poskytovaly třem velkým pilám dostatek dřeva a horních deset tisíc si tu opravdu nežilo nijak špatně. Několik známých hotelů a penzionů bylo v letních měsících narváno cizími lufťáky a ne nadarmo se v té době říkalo městu nad Otavou s nejstarším kamenným mostem v Evropě Malá Praha.

Když se v Písku v sedmatřicátém roce na konci června usadil Pražák František Činčera, který byl ze zdravotních důvodů předčasně propuštěn jako vojín ze zdejšího 11. pěšího pluku, nikdo z četnické pátračky netušil, že je to syn známého žižkovského kasaře Josefa Činčery, který byl postrachem všech trezorů v Praze. Ten se sice svatby svého syna v září nemohl zúčastnit, protože v tu dobu lepil pytlíky na Pankráci, ale svatba to byla opravdu velkolepá, neboť František Činčera si bral jedinou dceru zdejšího živnostníka Rudolfa Fabiána, který dělal do realit a chtěl se v Písku jaksepatří ukázat. Sluší se říct, že Činčera se neukázal jako nějaký chuďas. Před svého budoucího tchána vyklopil třicet tisíc. Že to jsou ale peníze „nasušené“ z poslední káči, kterou udělal jeho táta ve Smíchovském pivovaru, o tom neměl starý Fabián nejmenší tušení. Stejně jako o tom, že starý Činčera sedí v Praze v lapáku na Pankráci a kroutí si tam teprve druhý rok ze svého čtyřletého trestu.

O tom, do jaké rodiny vdal svoji jedinou dceru, se Fabián dozvěděl až kolem Vánoc. To totiž štábní strážmistr Hřebejk z písecké četnické pátračky zavolal do Bartolomějské na „čtyřku“ vrchnímu inspektoru Markovi, neboť pátračka zrovna neměla doma po kom šáhnout, aby s ním projednal vloupání do Živnostenské záložny v Nerudově ulici, kde byl rozpáraný trezor „popelka“, z něhož bylo ukradeno rovných sto tisíc a revolver. Všichni domácí kasaři v té době drali na Borech peří a snili svůj sen o dalším trezoru, ve kterém by našli majlant.

Rozpáraná popelka v prvním patře záložny byla klasika. Žádné velké zdržování. Byla rozpáraná z boku do trojúhelníku a na řezu bylo vidět, že tu řádil kasař se slušným niklštálem, který si s wertheimkou velice brzo poradil. To nakonec konstatoval už na místě technik pátračky praporčík Číp, i když jedna zajímavost tam přece jen byla. Všichni kasaři byli dost pověrčiví a brali si s sebou na káču nějaký ten fetiš. Tady to bylo bez fetiše. Na trezoru ale našel technik pátračky kus papíru, na kterém bylo tiskacím napsáno: GUDLAK PÁNI ČETNÍCI! Ze vzkazu pro četníky z pátračky bylo víc než jasné, že v tomto případě půjde o kasaře frajera, který je přesvědčený o své nepolapitelnosti. Tohle všechno štábní strážmistr Hřebejk vrchnímu inspektoru Markovi vysvětlil. Ten si to nechal projít hlavou a pak mu nadiktoval asi šest jmen pražských kasařů, z nichž vzápětí jednoho po druhém vylučoval.

„Abych řek pravdu, pane štábní, s něčím takovým jsem se nesetkal a určitě půjde o novýho kasaře, těžkýho frajera, kterej je přesvědčenej, že na něho nikdo nemá. Teď si ale vybavuji jednoho takovýho frajera, ale ten teď sedí na Pankráci za káču ze Smíchovskýho pivovaru. Josef Činčera se ten kasař jmenuje. To byl frajer, kterej nikdy nemluvil, a nikdy jsme nenašli jeho cajk a na tom jsme si párkrát vylámali zuby. Jinak, co vím, z toho posledního lupu musí mít pěkně nasušíno, protože se u něj zajistilo jen deset tisíc a v tý smíchovský popelce bylo skoro šedesát. Jo, bejt venku Pepi Činčera, tomu by byl takovej šprajc podobnej. Ten uměl zlobit.“

„Ty káči dělával ten Činčera sám, nebo měl komplice, pane Marek?“

„Podle mě, pane štábní, komplice, který mu dělal zeď, musel mít vždycky, ale toho nikdy nepoložil. Podezřívali jsme dokonce někoho rodiny, protože má dva syny, Alfréda a Frantu. Alfréd, co vím, je ženatej na Moravě, snad u Znojma, a Franta kroutí ještě někde vojnu. Asi vám tentokrát, pane štábní, nepomůžu,“ konstatoval vrchní inspektor Marek a popřál Hřebejkovi úspěšný lov. Jméno Franta Činčera v tu chvíli Hřebejkovi nic moc neříkalo, i když si nebyl jistý, jestli to nezaslechl buď v nějaké kavárně, nebo dokonce od někoho z galerky. Jen co položil telefon, cinklo mu, že tohle jméno slyšel párkrát padnout v kavárně U Hubáčků. Prý se tam objevil nový štamgast, který má rád ženy, víno a zpěv a ochotně tu za některé dámy pustí chlup. Protože mu ten Činčera nešel do hlavy, vyrazil do kavárny k Hubáčkům a tam od vrchního zjistil, že Činčera se jmenuje František a je to Pražák, který se nedávno přiženil do Písku do rodiny živnostníka Fabiána. To mu stačilo a cestou na pátračku se stavil na matrice, kde zjistil, že František Činčera se oženil s Eliškou Fabiánovou, že má otce, který se jmenuje Josef, a má taky bratra Alfréda. To sice byly zajímavé indicie, zvlášť když se vezme v úvahu, že jablko obvykle nepadne daleko od stromu, ale pořád to bylo málo. Činčera nikde v tu dobu nepracoval, a tak Hřebejkovi nezbylo nic jiného než se vypravit k Fabiánům, kde se velice podivili nad tím, proč se o jejich zetě zajímá četnická pátračka. Hřebejk musel s pravdou ven, a tak se Fabiánovi dozvěděli to, co jim jejich zeťák zatajil. Při té příležitosti padla zmínka o penězích, které si přivezl František z Prahy a o kterých jim řekl, že jsou z pojistky za úraz na vojně. To si Hřebejk ověřil u evidenčního důstojníka u 11. pěšího pluku a ten mu potvrdil, že vojínu Františku Činčerovi byla při odchodu do civilu za úraz vyplacena jednorázová částka dvanáct set korun. S tímto zjištěním, které se mu už začalo zamlouvat, se vrátil štábní strážmistr Hřebejk na četnickou pátračku. Svěřil se s tím, co zjistil, veliteli pátračky štábnímu kapitánu Votrubovi. Dalo se čekat, že brýle půjdou z Votrubových očí na čelo a dojde i k jeho nebezpečnému zhoupnutí se s židlí od stolu až na zeď. Votruba si na to zapálil viržinko, dost dlouho nepromluvil slovo, a když se vrátil se židlí ke stolu, vytáhl ze šuplete spis o vloupání do Živnostenské záložny a začal hledat v protokolu o ohledání místa činu.

„Hřebejk, to, co na toho mladého Činčeru zatím víme, toho není moc, i když netvrdím, že to není zajímavý. Tím vůbec neříkám, že nemohlo padnout jablko daleko od stromu, protože geny, Hřebejk, ty nevyčuráte. Je to sakra dobrá indicie a tu si musíme považovat, řek bych přímo hejčkat, protože kolikrát i bezvýznamná indicie nás může dovést k pachateli. Tady ale čtu z ohledání místa činu, že technik tam kromě toho vzkazu kasaře nenašel žádné palečky. Takže pokud jde, Hřebejk, o těch třicet tisíc, který položil Činčera před starýho Fabiána na prkno, ty si mohl přivézt z Prahy a zřejmě to budou ty prachy, ke kterým se páni inspektoři ze, čtyřky‘, než dali starýho Činčeru na Pankrác, už nedostali. No pátrejte, Hřebejk, dál, třeba na něčem Francek Činčera ulítne,“ obdaroval Votruba Hřebejka viržinkem, a dokonce mu ho i zapálil.

„Nakonec, jinej tip na tu Živnostenskou záložnu v Nerudovce stejně nemáme. V každým případě to zavolejte na ‚čtyřku‘ vrchnímu inspektoru Markovi, toho by ty prachy mohly určitě zajímat,“ hodil velitel pátračky okem do rohu na velké stojací pendlovky, které ukazovaly půl dvanácté, a to byl čas k obědu.

„Hřebejk, máte volnou ruku. Mažu domů na oběd, žena dělá plíčky na smetaně, to bude mlaskačka. Tomu Markovi na ‚čtyřku‘ nezapomeňte zavolat, třeba tam páni inspektoři něco vymyslí. Beru si bedára, kdyby bylo něco důležitýho, stačí brnknout,“ odešel Votruba z kanceláře a za chvíli bylo slyšet ze dvora pátračky, jak našlapuje motocykl.

Že to mladá Činčerová se svým mužem Franckem zrovna moc nevyhrála, to se doneslo k Hřebejkovi dost brzo. Nějaká práce byla jejímu muži ukradená. Vymetal hospody a vinárny, a to se nakonec doneslo z galerky až k Hřebejkovi, neboť párkrát navštívil i píseckou „Jedovou chýši“ na Drlíčově, kde dělal haura, platil útratu málem za celou hospodu a uměl parádně zvedat loket, když se rozjel. Štábnímu strážmistru Hřebejkovi bylo divné, že se Činčera poté, co se byl na něho přeptat u Fabiánů, na pátračce neobjevil, aby zjistil důvod jeho návštěvy. To by přece udělal každý, zvlášť když by měl čisté svědomí. Hřebejk pomalu sbíral po píseckých hospodách, kavárnách a nočních podnicích Činčerovy útraty a trpělivě čekal na Silvestra.

Oslavy konce roku sedmatřicet se v celé republice očekávaly dost bouřlivé. Nakonec, bylo co slavit. Dvacet let výročí republiky, to už byl sakra důvod k oslavě. To, že si Francek Činčera vyjede se svojí ženou oslavit Silvestra a Nový rok až za Vodňany na Pražák, se Hřebejk dozvěděl už třetího ledna od jedné své informátorky. Činčera tam pouštěl prachům pěkně žilou, byly u něho vidět tisícovky, které měnil u výčepu, protože každému muzikantovi přilepil po půlnoci stovku na čelo, aby mu zahráli tu jeho. Třeba „Já jsem viděl hezkou holku, stála na rohu…“, a dokonce si s muzikanty zazpíval: „Policajt jdou, jdou, jdou, na mě si nepřijdou, já jsem ta těžká pára, bydlím za vodou!“

Když si dal štábní strážmistr Hřebejk tohle všechno dohromady a sečetl to, došel k závěru, že tohle Činčera už s těmi jeho třiceti tisíci pěkně přehnal, protože už mu tam tím pádem nejméně pět tisíc falírovalo. A právě v tu dobu ho napadlo, a byl to nápad k nezaplacení, zajet za starým Činčerou na Pankrác a pošeptat mu tam sladké tajemství, jak jeho syn k jeho „nasušenému“ pokladu přišel a točí ho. Štábní kapitán Votruba nebyl nijak proti a Hřebejk hned druhý den ráno vyrazil prvním vlakem na Prahu.

Josef Činčera byl překvapen, když zjistil, že s ním chce mluvit štábní strážmistr Hřebejk z písecké četnické pátračky. Jen co dosedl na židli ve výslechovce a začal si balit cigaretu, vypadlo z něho, že v Písku v životě nebyl a nic tam nemá.

„Ale máte, Činčero, máte. Zakotvil tam váš syn Francek, když ho předčasně propustili z vojny. Dokonce se tam dobře oženil. To fakt nevíte?“ zapálil si Hřebejk svoji egyptku a čekal, co z kasaře vypadne.

„To nevím, protože když Francek rukoval, tak to už jsem dřepěl v lapáku. Tak Francek se oženil? To musel?“

„Nemusel, ale praštil do toho, jen co ho pustili z vojny. Nejdřív si ale dojel domů pro třicet tisíc a taky pro to vaše kasařský nádobíčko,“ blafoval Hřebejk a to kasaře pořádně nadzvedlo.

„Proboha, to je vůl! K čemu mu to bylo? Vždyť on byl vždycky levej jak šavle,“ ujelo kasaři.

„No, tak levej zase nebyl, když se nám v Písku pustil do popelky v Živnostenský záložně. Nechal nám tam na popelce vzkaz: Gudlak, páni četníci!“ pokračoval Hřebejk v blafování a Činčera zakroutil nevěřícně hlavou.

„To je mu podobný! To má vyčtený z těch svých rodokapsů. Má jich doma plnou skříň. Pořád si hraje na kovboje. Když byl u odvodu, chtěl bejt u koní.“

„To se mu taky splnilo. Byl na vojně u koní a tam měl úraz, kterej ho poslal předčasně z vojny do civilu,“ vysvětlil Hřebejk Činčerovi úraz jeho syna a hned se vrátil k jádru věci.

„Jinak vám musím, Činčero, pochválit ten váš parádní niklštál. Opravdu krásná práce. Krájel tu popelku jak nůž máslo. Náš technik byl z toho přímo nadšenej. Francek ale na rozdíl od vás nemyslí na zadní kolečka a rozhazoval prachy plnejma rukama. Takže když utratil těch vašich ‚nasušenejch‘ třicet tisíc ze Smíchovskýho pivovaru, tak holt vyrazil na novou štaci.“

„Francek si hraje na těžkýho frajera a nikdy neudržel korunu. Je to vůl! To není moje krev, pane štábní. Všechno, co jsem mu dal, probendil s holkama v bordelech. Ty prachy vzal čert, prachy zase budou, jen co si to tady odkroutím,“ chtěl si Činčera udělat další balenou, ale Hřebejk před něho položil krabičku egyptek.

„Ten niklštál, ten mě, pane štábní, moc sere! O tom, že je pod podlahou v ložnici, věděl jen on. Je to fakt vůl. To bylo rodinný stříbro, pane štábní! Po tom šli páni inspektoři ze ‚čtyřky‘ jako diví,“ nabídl si kasař z Hřebejkových cigaret a neodpustil si poznamenat, že páni četníci by mohli kouřit lepší cigára, než jsou smradlavý egyptky. To štábnímu strážmistru Hřebejkovi stačilo, protože co chtěl vědět, to se od starého Činčery dozvěděl. Zazvonil pro dozorce, aby odvedl kasaře zpátky na celu, a vyrazil nejbližším vlakem do Písku.

To, s čím se vrátil štábní strážmistr Hřebejk na pátračku, štábního kapitána Votrubu potěšilo, i když si zase neodpustil varování, že to Hřebejkovo blafování nemusí jednou vyjít. Hřebejk mu to samozřejmě odkýval, ale jinak to měl, lidově řečeno, na háku. Velitel pátračky zvažoval, kdy na Francka Činčeru vyrazit a sebrat ho, ale Hřebejk byl proti, protože na Pražáku měl být za čtrnáct dnů myslivecký bál a Činčera se tam podle jeho informátorky taky chystal.

Vyhlášený myslivecký bál na Pražáku si z okolí nedal nikdo ujít, protože tam byla vždycky dobrá muzika, a hlavně velká tombola. Bohužel ne na všechny se lístky z tomboly dostaly, protože Francek Činčera, který tam byl už v půl sedmé, protože si vzal z Písku taxíka, si jich nechal natrhat co nejvíc. Dával dost okatě najevo, že na to má, a jeho pětistovky a tisícovky se nedaly v jeho peněžence přehlédnout. Za každou písničku, kterou mu zahráli, posílal muzikantům piva a kořalku a nejednou jim olepil čelo stokorunami. Tak to chodilo až k půlnoci, kdy se měla losovat tombola. V té době byl Francek Činčera u výčepu, kde poručil pěti chlapům rundu velkých myslivců. Když ale došlo na placení, zjistil, že je bez peněženky. Okamžitě spustil kravál, že ho někdo okradl, a všichni se tak dozvěděli, že měl v peněžence nejen všechny lístky na tombolu, ale i tři tisícovky. Hostinského sice donutil, aby hned zavolal četníky z Vodňan, ale na Pražák dorazil po půlhodině na kole jen strážmistr Volyňský, který tam toho moc udělat nemohl. Začala se tahat tombola, řada lidí ze zábavy raději odešla a Francek musel při odjezdu nechat do zástavy svoji občanku, protože neměl šest set třicet pět korun na zaplacení útraty.

To, jak nakonec dopadl myslivecký ples na Pražáku u Vodňan pro Francka Činčeru, se četníci z pátračky dozvěděli hned druhý den ráno. Volal jim to strážmistr Volyňský. Provedl sice na místě šetření, ale Činčerovi řekl, aby se dostavil k výslechu na pátračku. A Hřebejk taky dostal na ucho zprávu od své informátorky, která mu mimo jiné řekla, že Činčeru udělal u výčepu zřejmě Písečák Pepi Muzikář, který hned nato zmizel ze zábavy. Pepi Muzikář nebyl vyložený kapsář. Když byl mladej kluk, začínal jako udičkář. To pomocí pytlačky s háčkem lovil vystavené zboží před obchodem nebo na trhu. Časem se vypracoval na velmi slušného sklepaře a dokázal se protáhnout sklepním okénkem, ať bylo sebemenší. Hřebejk ani na chvilku nezapochyboval o tom, že jestli se Pepi Muzikář dostal v pravý čas na to správné místo, že tu Činčerovu peněženku na Pražáku udělal. Pro Muzikáře si došel domů do Švantlova dvora, a jen co se objevil u nich v kuchyni, kde to vonělo uzeným až na ulici, Pepi viděl, kolik uhodilo.

„Víš, Pepi, pro co jsem si přišel?“ natáhl k němu Hřebejk ruku. Pepi odešel do pokoje a přinesl mu Činčerovu peněženku, kterou měl schovanou pod skříní. Hřebejk přepočítal peníze, a když zjistil, že tam jsou jen dvě tisícovky, zavrtěl hlavou.

„Pepi, ty drobný, cos tam našel, mě nezajímají. Vrať se znovu do pokoje a přitlač. Příště se drž sklepů, když na kapsu nemáš,“ sedl si ke stolu a Pepi opravdu přinesl další bankovku.

„Tak zkusit jsem to moh, pane štábní,“ zatvářil se Pepi provinile.

„Dám krk na to, pane štábní, že ty prachy toho frajera nejsou čistý,“ nerad se Muzikář loučil s tisícovkou a Hřebejk mu napsal potvrzení a pozval si ho na druhý den ráno na pátračku k výslechu.

Činčera na pátračku ten den vůbec nepřišel, neukázal se ani další dny, a proto se pro něho Hřebejk chystal dojít sám. Štábního kapitána Votrubu to nepřekvapilo a okomentoval to slovy: Lehce nabyl, lehce pozbyl.

„Zejtra pro Činčeru, Hřebejk, sjeďte a uděláme to u Fabiánů s plnou parádou, tedy včetně domovní prohlídky,“ rozhodl Votruba.

Druhý den ráno udělala pátračka u Fabiánů brzo ráno budíček. Když štábní kapitán Votruba ukázal povolení k domovní prohlídce, měl Fabián blízko k mdlobám. Domovní prohlídky u Fabiánů se zúčastnila celá pátračka a mladá Fabiánová, vlastně Činčerová, se dost divila, že spala celou dobu na pětašedesáti tisících, které se našly v její posteli pod matracemi. Fabiána zase překvapilo, že u nich v ložnici našel praporčík Číp za skříní tašku s kasařským nářadím. Číp pak, když z ní vyndal niklštál, prohlásil: Tebe jsem se něco nahledal!

Když došlo k sepisování protokolu o zajištění věcí při domovní prohlídce, Hřebejkův pohled zabloudil na polici u okna, kde bylo několik rodokapsů. Hned si pro ně došel, protože byl také náruživý čtenář kovbojek. Když prošel ty, které znal, narazil na úplně poslední a začal se hlasitě smát. Štábní kapitán Votruba se tomu podivil, ale když si přečetl název rodokapsu, hned mu to došlo.

„Ten rodokaps se jako věc doličná taky napíše do seznamu zajištěných věcí,“ přihodil Votruba na stůl k penězům rodokaps, jehož název byl více než výmluvný: GOOD LUCK, šerife Jimy Worste!

POSLEDNÍ ŠANCE

Když byl ani ne týden po povýšení velitele písecké četnické pátračky nadporučíka Votruby na štábního kapitána nahlášen protivínským vrchním strážmistrem Zemanem pokus o vloupání do zdejší spořitelny, bral to Votruba jako nepěkný dárek od galerky ke svému povýšení. S výjezdem pátračky vyrazil do Protivína a to, že si na spořitelnu nevyšlápl žádný zlodějský čičmunda, ale kasař, bylo jasné od samého začátku. Na místě se našla taška s kompletním kasařským vercajkem a vypadalo to, že kasaře musel někdo jó pořádně vyděsit, když tu zapomněl svoji nepovolenou živnost, vzal nohy na ramena a zmizel. Protože to byl v tomto roce už druhý neúspěšný pokus vloupání do spořitelny, vypadalo to, že půjde zřejmě o stejného pachatele. Při prvním vloupání, ke kterému došlo brzy z jara, skončil kasař na okenních mřížích. Ty sice přeřezal, ale už se mu je nepodařilo vyjmout, aby mezi nimi prolezl dovnitř. Patrně mu došly i listy pilek na železo, protože se tu na místě našly tři zlomené.

U toho prvního vloupání neměla četnická pátračka kam sáhnout, protože písečtí kasaři byli dobře uklizeni v chládku na Borech, a tak to vypadalo na kasaře takzvaně od pryč. Psovoda, který tenkrát nasadil psa Dubka, táhl pes z Protivína směrem na Vodňany, ale tam ztratil stopu.

Technik pátračky praporčík Číp na místě činu moc nezazářil. Kromě trasologické stopy po gumovkách velikosti čtyřicet čtyři si z místa prvního vloupání nic neodvezl. Bohužel, ani v tomto případě psovod s Dubkem neuspěl a jediná věcná stopa z místa činu byla stará montážní taška s trákem přes rameno s kasařským vercajkem. Podle té kožené tašky to ukazovalo na nějakého ajznbona pochůzkáře, neboť se v ní kromě kasařského nářadí našly i dvě velké rezavé matky z kolejnic. To sice byla pro četníky z pátračky zajímavá indicie, ale taky to bylo všechno. Neznámý kasař stačil na mřížích u okna spořitelny tentokrát přeříznout pouze dvě šprušle, ale tím tady taky skončil. Proč tak brzo, to bylo četníkům utajeno. S tím se také vrátil výjezd četnické pátračky do Písku a případ dostal do svého referátu štábní strážmistr Hřebejk, který měl v tu chvíli hned o čem přemýšlet. Když o tom dal se štábním kapitánem Votrubou řeč, došli oba k závěru, že kasaře, kteří byli dost pověrčiví, muselo na místě něco pořádně vyděsit.

„No, v každým případě, Hřebejk, vyražte do Protivína a do Vodňan na nádraží, protože to vypadá, že ta taška bude tomu ajznbonovi scházet, když ji nechal na místě činu.“

„Pokud to, pane štábní, nebude ajznbon, co už je v důchodu a ta taška mu zůstala. Jak jsem koukal na ten niklštál, tak ten si ještě do ‚popelky‘ neříz. Ale parádní kousek to je. Vrtáky nabroušený, ty musí vrtat samy. Promaštěný kožený rukavice, ty budou hodně starý,“ probíral se Hřebejk zajištěným kasařským vercajkem a marně hledal něco, co si pověrčiví kasaři s sebou nosí na místo činu. Nic takového, jako je třeba dámský podvazek nebo dámské spodní kalhotky, nenašel.

„Na mě to dělá dojem, pane štábní, že půjde o kasaře, kterej je kasařinou dosud nepolíbenej. To bude sichr kasař začátečník. Neznám kasaře, kterej by si něco takovýho s sebou na kasu nevzal. To spíš zapomene kasař na niklštál.“

„To moh mít klidně s sebou v kapse kabátu, Hřebejk. Z toho bych nedělal vědu. Na mě to zase dělá dojem, že to je patrně nějakej zoufalec. Vyrazit na spořitelnu a sám, to je podle mýho sebevrah. No, nebudem z toho, Hřebejk, dělat pohřeb. Našlápněte bedára a vyražte do světa. Tady u mě v kanceláři na pachatele nepřijdete. Nerad bych se dočkal toho, abychom do Protivína vyrazili potřetí.“

„Toho se nebojím. Nemá s čím, pane štábní,“ ukázal Hřebejk na kasařský vercajk na stole velitele pátračky a šel na dvůr našlápnout bedára.

Štábní strážmistr Hřebejk se zeptal protivínského výpravčího Karla Pivody, zda si někdo z pochůzkářů k němu nepřišel vyfasovat novou tašku. Toho samozřejmě zajímalo proč, a tak musel štábní strážmistr s pravdou ven.

„Nikdo takový nepřišel, pane štábní, ale takových tašek se povaluje v kumbále vedle záchodů několik. Bez ní nemůže žádnej pochůzkář vyrazit na trať, protože v ní má klíče, občas nějakej ten šroub nebo matku, co je třeba vyměnit na kolejích. V tom vám asi nepomůžu. A že by byl někdo z těch pochůzkářů tak potřebnej a vyrazil krást… To jsou vlastně všichni, protože jsou na tom všichni stejně,“ vyšel výpravčí na peron, protože právě přijel do stanice osobák od Českých Budějovic. Když se po odbavení vlaku vrátil do kanceláře, hned se zase Hřebejkovi věnoval.

„Ajznboni jsou sice, pane štábní, pod penzí, berou i nějakej ten deputát uhlí, ale pro žádnýho z nich to není k nějakýmu vyskakování. A penze? Ta taky není k uživení. Na dráze, pane štábní, ještě nikdo nezbohatl. Málo platí. Chlapi z traťovky to mají od výplaty k výplatě,“ vyřídil si výpravčí s někým krátký telefonní hovor a hned pokračoval.

„Obávám se, pane štábní, že stejně dopadnete i ve Vodňanech, kam máte namířeno. Já bych si nedovolil na někoho z těch našich chlapů ukázat, že by se dal na zlodějnu,“ začalo to výpravčímu na pultu zvonit a cinkat a to už se musel věnovat Pivoda vlakům, neboť přes železniční uzel v Protivíně jich jezdila spousta.

Jestliže protivínský výpravčí Pivoda hovořil o tom, že štábní strážmistr Hřebejk dopadne stejně na nádraží ve Vodňanech, pak měl pravdu. Potvrdil mu to koneckonců i zdejší výpravčí Josef Holoubek. Sice ho nasměroval ještě do nedalekých Čičenic, ale tam už se Hřebejk nerozjel a vrátil se s nepořízenou do Písku na četnickou pátračku. To bylo v týdnu ke konci října a v polovině listopadu jeli do Protivína, respektive do nedalekých Milenovic, které patřily do rajonu vrchního strážmistra Zemana, znovu. Tentokrát si neznámý pachatel došel v noci do skladu zdejšího velkostatku pro pytel jetelového semene. Podle trasologických stop to byla zase gumovka velikosti čtyřicet čtyři. Psovod opět nasadil psa Dubka, který skončil u hlavní cesty na Vodňany, protože tu byly na polní cestě nalezeny stopy po autě.

Podle správce velkostatku Šimandla to muselo být na tip, protože to jetelové semínko přivezl ze Lnář teprve před třemi dny a za dva pětadvacetikilové pytle vysolil rovné dva tisíce. Podle něho to vypadalo na někoho místního, kdo o tom věděl a kdo měl přehled, kam ty dva pytle složil. To sice byla pro četníky z pátračky dobrá indicie, ale přímo na velkostatku pracovalo dvacet lidí a mezi nimi najít toho, kdo tuto informaci prodal ve zdejší hospodě za pár piv, dalo hodně přemýšlení nejen správci Šimandlovi, ale i štábnímu strážmistru Hřebejkovi. Nejvíc to ukazovalo na jistého Josefa Konráda, řidiče nákladního auta, který byl se správcem pro jetelové semeno ve Lnářích. Ten ale skončil ještě ten den k večeru, co byl ve Lnářích, v písecké nemocnici, kde mu páni doktoři rozháněli ledem slepé střevo. Podle správce Šimandla to mohl být nakonec každý ze statku, ale netroufl si někoho z nich označit. S tím se také vrátil výjezd četníků zpátky na pátračku. Technik praporčík Číp si přivezl z Milenovic otisk gumovky a štábní strážmistr Hřebejk si přivezl seznam všech pracovníků z velkostatku. Přestože mu správce Šimandl ke každému něco málo řekl, stejně nevěděl, od kterého má začít. Zajímavou se mu začala jevit mladá děvečka Běla Hauserová z Čičenic, která byla z deseti dětí a jejíž otec pracoval na traťovce jako pochůzkář. Ta sice na statku bydlela, ale každou druhou neděli jezdila domů, protože měla doma už delší dobu vážně nemocnou matku. Tu dokonce Hřebejkovi zaškrtl v seznamu sám správce Šimandl, protože ji nachytal, jak si vozí domů ze statku nejen různý proviant, ale v tašce i zrní nebo šrot pro slepice. To, že patrně nebyla jediná, kdo si takto přilepšil, správce nakonec přiznal, ale ona měla tu smůlu, že právě na ni přišel. Když o tom Hřebejk hodil řeč s velitelem pátračky a nadhodil přitom ty dvě zmíněné rezavé matky, co se našly v ajznbonské tašce, a navrhl, že se vydá druhý den do Čičenic na nádraží, nebyl štábní kapitán Votruba proti.

„Hřebejk, pro mě za mě, klidně si tam vyražte, ale vlakem, protože bedára si tu musím nechat. Zástupecký na něm zítra vyrazí se strážmistrem Kovaříkem do Kestřan, tam se to zase pořádně servalo při muzice a chlapa odtud odvezla sanita s hlavou rozbitou půllitrem. Mně se ty Čičenice zdají od Protivína a Milenovic dost z ruky.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

GUDLAK, PÁNI ČETNÍCI!

POSLEDNÍ ŠANCE