Poslední léto (Ukázka)
Date: 2019-09-04 22:00:00+00:00
Description: Píše se rok 1914, začátek nádherného zlatého léta – a konec jedné éry. Na víkendovém večírku se Clarissa seznámí s Tomem Cuthbertem, studentem univerzity, který je na prázdninách u své matky, hospodyně Deyning Parku, a je jím naprosto okouzlená. Tom je pohledný a uhrančivý, ale taky ambiciózní, chytrý, rozhodnutý pro kariéru právníka, bystrý pozorovatel a muž, který dobře ví, co chce. A teď právě je tím, co chce, Clarissa. Zatímco se přátelství mezi oběma mladými lidmi prohlubuje, svět a politika kolem nich se mění. A zanedlouho světem – a vším, co znají – otřese válka, která jim navždy změní
Publisher: MOBA
Rights: ©MOBA

Judith Kinghorn

Poslední léto

Originální název: The Last Summer

Vydáno u HEADLINE REVIEW, London 2012

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2012 Judith Kinghorn

Translation © Lenka Faltejsková, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8983-7 (epub)

ISBN 978-80-243-8984-4 (mobi)

Pro Jeremyho

Co s životem, když pro starosti

není čas kochat se do sytosti.

Není čas na louce dlouho stát,

civět jak ovce či stádo krav,

není čas zjistit, když lesem jdem právě,

kam ukrývá veverka oříšek v trávě,

není čas zřít, jak se v slunci potok třpytí,

o lásce snít, když měsíc stříbrem svítí,

není čas žasnout nad krásou spanilou,

setrvat, když její nožky k tanci zvou,

není čas čekat, než na rtech jí vykvete

kouzelný úsměv a hlavu poplete.

Co s životem, kdyby pro starosti

nebyl čas kochat se do sytosti.

– William Henry Davies

Část první

Kapitola 1

Kouzelné období mého dětství skončilo, když mi bylo téměř sedmnáct. Nepřišel žádný nečekaný otřes, žádné náhlé probuzení, a alespoň pokud vím, ani se ten den nevychýlila zemská osa. Přesto už něco viselo ve vzduchu a já ucítila posun, změnu mé trajektorie. Přišel začátek léta, a aniž bychom to tehdy tušili, konec belle époque. Když zavřu oči, stále cítím vůni onoho dne: růže za otevřenými francouzskými dveřmi, levandule v parteru, kudy jsem probíhala, zářivě zelenou a čerstvě posečenou trávu. Cítím ve tváři kapky deště, slyším svůj tehdejší hlas. Nevybavím si, kdo všechno tam byl, ale některé z nich ano: své tři bratry, pár jejich kamarádů z Cambridge, několik místních. Naše mladistvá konverzace byla dosud prostá nejistot a pochybností a nestáli jsme na okraji srázu, běželi jsme podél něj, bez obav z rozbouřené oblohy, sebejistým krokem, s důvěrou ve slunce, dychtící po další kapitole našich vlastních, dosud nenapsaných příběhů. Protože před námi se rozprostíral celý život – život, který jsme si teprve začali představovat – a mizel daleko za obzorem. Stále jsme měli čas, pochopte. Budoucnost ležela před námi jako třpytivý příslib, plná nekonečných možností.

Slyším nás ještě dnes, slyším náš smích.

To ráno, když se na obloze sbíraly mraky, se zemité barvy mého světa zdály výraznější než jindy. Zahrada na Deyningu byla vždycky během června a začátku července nejkrásnější. Právě tehdy, během těch několika vzácných týdnů v polovině léta, to místo naplnilo svůj potenciál. A byť se mamá často mračila a stěžovala si na to, že něco neustále ničí její růže, mně připadaly každý opečovávaný květ a olistěná ratolest zářivé a svěží. Od kamenné terasy se táhl trávník jako zvlněný měkký koberec a na mechem porostlých schodech vedoucích dolů do trávy rostly trsy lesních jahod.

Ještě i dnes si vybavím jejich sladkou chuť.

Mamá předpovídala bouřku. Upozornila nás, že turnaj v kroketu bude možná nutné odložit, ale to již všichni dorazili. A tak jsme stáli v tanečním sále, kterému jsme já a mí bratři říkali zkrátka „velký pokoj“, dívali se otevřenými dveřmi do zahrady a dohadovali se, zda máme s kroketem začít, nebo si místo něj zahrát karty. Henry, nejstarší z mých tří starších bratrů, se ujal velení a prohlásil, že bychom měli pokračovat v již sestavených družstvech. Ale sotva jsme se s palicemi rozestavěli po trávníku, obloha se s burácivým zahřměním otevřela a my se všichni s jekotem rozběhli zpátky dovnitř, okamžitě celí promočení.

„Henry si přeje podávat čaj ve velké místnosti, paní Cuthbertová. Už jsme zase všichni vevnitř,“ oznamovala jsem u dveří potažených zeleným kobercem, oddělujícími prostory pro služebnictvo, a ždímala si vlasy.

Paní Cuthbertová u nás v té době dělala hospodyni teprve pár týdnů. V předcházejících letech byla zaměstnankyní samotného hraběte Deyninga, nejen v Deyning Parku – našem novém domově –, ale i na jeho panství v Northamptonshiru. Měli jsme štěstí, že po smrti starého hraběte paní Cuthbertová souhlasila a vrátila se na Deyning. Mamá se radovala, že máme hospodyni, která to tam tak dobře zná. „Takový rodokmen,“ pronesla mamá a já si okamžitě představila psíka v zástěře a čepci.

„A kolik vás tam je, slečno?“ zeptala se paní Cuthbertová a s úsměvem mě přelétla pohledem.

„No… tak čtrnáct. Mám je dojít spočítat?“

„Ne, tohle bude stačit, má milá. Zajdu se tam podívat sama.“ Utřela si ruce do zástěry. „Dnes je mezi vámi můj Tom,“ dodala.

„Tom? Váš Tom?“

„Ano, včera se vrátil domů a vaše matka ho laskavě přizvala, aby se zúčastnil dnešní hry. Ještě vás nepředstavili?“

„Ne. Tedy asi ne. Nemyslím si to…“

Následovala jsem paní Cuthbertovou zadní chodbou k velkému pokoji a vzpomínám, jak jsem sledovala podlahu s červenými a černými dlaždicemi a snažila se – což jsem dělávala odmalička – nešlapat na ty černé. Jenže teď už se mi to nedařilo, už jsem na to měla moc velké nohy.

„Není jako vaši bratři, slečno,“ poznamenala paní Cuthbertová a otočila se na mě. „Je tichý.“

Ve velké místnosti už se všichni rozesadili kolem čtyř karetních stolků sražených k sobě. A já si náhle všimla nové tváře, vážné, s tmavýma očima, které se dívaly přímo na mě. Když mě paní Cuthbertová svému synovi představila, usmála jsem se, on mi však úsměv neoplatil a já si tehdy pomyslela, že je nezdvořák. „Dobrý den,“ řekla jsem a on stále bez úsměvu vstal a pronesl: „Rád vás poznávám,“ a odvrátil se.

Nedošlo k žádnému úderu blesku, nerozbušilo se mi srdce, ale měla jsem pocit, jako bych ho znala. Snad se mi zdálo povědomé cosi v jeho tváři, ten nos, ty oči. Nebo jeho postoj.

Z whistu jsem se vymluvila. Hráli všichni mí bratři, věděla jsem, že nemám šanci. Místo toho jsem odešla na druhý konec místnosti a usadila se na perském koberci před krbem. Zatímco jsem si hrála s Caesarem, matčiným pekingským palácovým psíkem, zachytila jsem, že se na mě Tom Cuthbert dívá. Neusmála jsem se, ale poznal, že jsem ho viděla. A když jsem pak vstala a vracela se přes sál k chlapcům, pozoroval mě. Posadila jsem se do křesla, blíž ke karetním stolkům, vzala si časopis a začala jím listovat. Pak jsem pohlédla na Toma a opět zachytila jeho pohled. Tentokrát se usmál. A já poznala, že je to výjimečné gesto, určené jen mně. Tenkrát jsem ještě nechápala, jaké to pro něj je. Netušila jsem, jak nepříjemně se cítil, zatímco nám jeho matka servírovala čaj.

Výchova mě připravila na určitý životní styl, na život, v němž jsem nikdy nezpochybňovala svou úlohu nebo obsazení dalších herců na jevišti. Vzdělávání dcer tehdy představovalo velmi novátorskou myšlenku a podle otce šlo o vyhozené peníze. A tak jsem studovala doma, s Mademoiselle – drobnou hubenou ženou, která byla kvůli odporu k čerstvému vzduchu a přecitlivělosti na větrání bledá a neduživá. Její přednášky o životě závisely na teplotě jejího srdce zrovna jako na počasí venku. Muži – říkávala mi často, obvykle během aritmetiky, s plédem přes kolena – jsou zvířata. Zkrátka se ze zvířecího stadia nijak nevyvinuli, prohlašovala. Nicméně básníci Keats a Wordsworth zřejmě oslovovali docela jinou stránku její složité a komplikované nátury, neboť to pak kolikrát odhodila pléd, vstala a pravila, že život nemá vůbec „sénu“, pokud člověk nikdy nemiloval. Ale to léto už byla Mademoiselle dávno pryč, zmizela mi nadobro ze života. Rodiče usoudili, že už toho vím dost, abych byla schopna zdvořilé společenské konverzace, aniž bych působila tupě.

Podobně jako matčiny orchideje jsem byla pěstována ve skleníkovém prostředí, v atmosféře udržované za konzistentní teploty, chráněná před studenými poryvy, neohrabanými prsty a mrazíky. Naopak mí bratři směli – dokonce k tomu byli povzbuzováni – rozvíjet neukázněné výhony, aby přežili i mimo prostor skleníku, šířili bez omezování své kořeny v anglické půdě, k níž patřili. Pro dívky zkrátka platila jiná pravidla.

U všech se předpokládala svatba a děti, uklizená domácnost a pěstěná zahrada. A k tomu byl bezpodmínečně nutný movitý manžel. Neboť jak jinak takového života dosáhnout? Já byla dívka z hrabství blízko Londýna, šťastná, že patřím do rodiny, která si užívá solidního a ničím nerušeného života bez ohledu na počasí, návštěvy či události venku za bílou branou, která tvořila hranici mezi mým chápáním a zbytkem vesmíru. Jako děvče jsem tu hranici občas zkoumala – došla jsem dlouhou bukovou alejí k bráně a posadila se na ni. Na silnici kolem našeho pozemku tehdy nic moc nejezdilo, ale čas od času tudy projel omnibus nebo nový automobil a já mávala těm neznámým tvářím, které na mě civěly. Byly v mžiku pryč, já si však pokaždé to prchavé spojení zapamatovala. Noví přátelé, najednou tu a vzápětí pryč. Kam odjeli? Co se s nimi stalo? Zapamatovali si i oni ten okamžik? Přemítali někdy, co se asi stalo se mnou, s dívkou na bráně?

Toho večera jsem se chtěla u večeře zeptat matky na Toma Cuthberta, ale zdála se roztržitá. Rozhlížela se po místnosti s nečitelným výrazem ve tváři a mě napadlo, jestli ji opět netrápí nedostatek sloužících. Den předtím se vrátila z Londýna obtěžkaná balíčky, s novým účesem, ale viditelně rozrušená. „V dnešní době je zkrátka nemožné,“ oznamovala již v hale hlasitěji než obvykle, „sehnat trochu slušný domácí personál. A když už někoho najdete, stačí pár měsíců a musíte shánět náhradu.“ Nemohla jsem jí to zoufalství zazlívat. Nebyl to ještě ani týden, kdy jela do Londýna na pohovor s potenciální služebnou, komorníkem a novým řidičem a musela na noc – což dělávala často – využít ubytování ve svém klubu Piccadilly. Nebylo divu, že znala jízdní řád nazpaměť, ale říkala, že z toho věčného ježdění sem a tam je přímo zničená.

„Dnes jsem se seznámila se synem paní Cuthbertové, mamá. Jmenuje se Tom a bydlí někde jinde… i když nevím kde.“

„Studuje univerzitu, moje milá,“ odpověděla, aniž se na mě podívala.

„Ale kde?“ chtěla jsem vědět.

„Haha! Moc se o Cuthberta nezajímej, sestřičko,“ vložil se do toho Henry. „Mamá nejspíš čeká, že budeš cílit poněkud výš,“ dodal a rozesmál se.

„Jen mě to tak napadlo, to je všechno. Připadá mi dost plachý a… inu, má jen matku.“

Henry se na mě podíval přes stůl. „Tak plachý? Vsadil bych se, že je pěkný grázl, pod tím klidným zevnějškem.“

„Grázl?“ opakovala jsem. „To sotva. Podle mě má prostě radši vlastní společnost než… než společnost takových jako my.“

„Vida! Jak se ho zastává! To je první známka, milá sestřičko, první známka,“ prohlásil Henry a George s Williamem se pošklebovali.

„Dost už toho škádlení, Henry, děkuji,“ zasáhla mamá a ohlédla se na otce, aby ji podpořil. Ten si odkašlal, jako by se chystal promluvit, neřekl však nic.

„Prostě žárlíš,“ utrousila jsem, podívala se na Henryho a nasadila úsměv. Byla to jedna z mé obvyklé škály odpovědí, když jsem nevěděla, jak se bránit.

„A proč bych měl asi žárlit? Vždyť je to sluha, proboha.“

„Ne, to není. Mamá nám právě sdělila, že studuje univerzitu.“

„No jistě, nepochybně se učí, jak leštit stříbro,“ ušklíbl se Henry.

„Žárlíš, protože je mnohem hezčí než ty a nemá sklony k chvastounství,“ opáčila jsem a upřela oči do talíře. Pak jsem dodala: „Mademoiselle říkala, že pánové se sklony k chvastounství mívají obvykle malý cerveaux.“

„No jistě, Mademoiselle! Ta se samozřejmě vyznala. A ano, máš pravdu, žárlím na syna naší hospodyně, protože nikdy nebudu mít to co on a nikdy nebudu panchartem zplozeným s…“

„Henry! To stačí,“ umlčel jej otec. „Podobné vyjadřování si od tebe i všech ostatních u tohoto stolu vyprošuji. Nech si klevety a drby na Cambridge, rozumíš?“

„Ano, pane,“ odpověděl bratr. A tím to skončilo.

Nepochybovala jsem, že můj nejstarší bratr Henry zná drbů a klevet hezkou řádku. A nejen to! Předpokládala jsem, že hezká řádka jich koluje i o něm samotném. V poslední době si podle všeho našel nové přátele a trávil v Londýně více času než doma nebo na Cambridgi. Henryho znal každý a on, jak se zdálo, věděl všechno o všech. Jeho známosti se ovšem neomezovaly jen na Cambridge. Dva z jeho nejlepších přátel odešli na Oxford, několik jich rovnou narukovalo do armády. Z mých bratrů byl nejextrovertnější, byl sebejistý a oblíbený, měl dobré styky. Rád o sobě říkal, že slyší, kde se co šustne, a já si ho často představovala, jak leží roztažený v nějaké rušné městské ulici s uchem přitisknutým k zemi.

Později toho večera jsem se pokusila bratra vyzpovídat, zeptala jsem se ho, co tou poznámkou myslel, ale vzal si otcovo varování k srdci. „Byl jsem trochu prostořeký, moje milá, nic to neznamenalo,“ tvrdil. Já však věděla, že něco skrývá, něco neobvyklého. Něco, co si otec nepřál probírat, zvlášť ne přede mnou. Nemělo smysl na Henryho naléhat. Sice ze sebe rád dělal hrdinu, ale nedovolil by si papá neuposlechnout, navíc jsem si plně uvědomovala, že mě stále vnímá jako dítě. Když jsem však té noci ulehla do postele, přemítala jsem o tom. Zajímalo mě, kdo Tomu Cuthbertovi platí vzdělávání. A pak jsem přemýšlela, jestli jsem Henrymu dobře rozuměla. Skutečně použil výraz panchart?

Kapitola 2

Otcovo dědictví, byť nebylo v žádném ohledu zanedbatelné, se během let znásobilo, vesměs návratem investic do železnice. Pět let před mým narozením koupil Deyning Park od zchudlého hraběte a s jedním z nejlepších anglických architektů domluvil úpravy, po nichž mělo být sídlo velkolepější než kdy dříve. K hlavní budově přibyl taneční sál a celá dvě křídla, proběhla výměna starých oken a dveří. Dřevem obložená knihovna byla nově zařízena a k hlavní hale přibylo schodiště s ozdobně tesaným zábradlím, podlaha z italského mramoru a korintské pilíře. Na Deyning přivezli téměř pět set tun bílého toskánského mramoru k naplnění otcovy vize velkolepé vstupní haly s pilíři vysokými téměř sedm metrů. Jídelna obložená dubovým dřevem byla dost prostorná, aby se sem bez obtíží vešlo třicet stolovníků. Šestnáct ložnic a čtyři moderní koupelny zajišťovaly, že mohli rodiče bavit i ubytovat své hosty ve velkém stylu.

Později, když mi bylo pět nebo šest let, bylo v několika společenských místnostech instalováno umělé osvětlení. Toto zářivé světlo dvacátého století změnilo matčinu barevnou paletu a vyvolalo mezi sloužícími mnoho úžasu a debat. V té době se po domě šuškalo, že při pohledu přímo do elektrického lustru může člověk oslepnout, a jedna ze sloužících – zřejmě Edna, myslím si dnes, byť nemám důkaz a stalo se to velmi dávno – to pověděla Georgeovi. Můj bratr – který právě procházel svým vědeckým obdobím – byl odhodlaný tuto teorii ověřit a jako obvykle ze mě udělal svou asistentku. Mou úlohou při tomto konkrétním pokusu bylo hlídat, zatímco on vyleze na jídelní stůl a pak, jakmile zaujme pozici pod novým lustrem, pronese tajný kód „heuréka“, což bude pokyn, abych zmáčkla vypínač na stěně. Jenže zatímco já stála na židli a čekala na povel, George zaujal nový objev, a právě když se jen v punčochách klouzal po naleštěném mahagonovém stole, srazil se s matčinou ohromnou broušenou křišťálovou mísou a vzal ji s sebou na poslední krátkou cestu. George i mísa přistáli na dubové podlaze, ozvala se rána, která by probudila i mrtvého, a do místnosti se okamžitě nahrnula polovina sloužících a mamá. George se naštěstí nezranil, zato mísa – která, jak nás mamá informovala, patřila k našemu dědictví – byla beznadějně rozbitá. Později byl George souzen v knihovně. Předvolali mě, abych vypovídala a poskytla důkazy, bratr byl shledán vinným a papá jej odsoudil ke čtyřiadvaceti hodinám samotky. To jeho zájem o elektřinu ukončilo.

Dozvěděla jsem se, že některé části našeho domova pocházejí až z šestnáctého století, ale přinejmenším navenek působilo sídlo výhradně georgiánsky – ukázka neoklasicistního slohu z medově zbarveného kamene, příjemně symetrická, s dokonale vyváženými liniemi a mnoha vysokými okny. Vchod do domu, který se nacházel přímo uprostřed, rámovaly dva jónské pilíře podpírající kamenný fronton s vytesaným nápisem Ubi bene, ibi patria. Východně od domu obklopovaly dlážděné nádvoří – obvykle označované zkrátka jako dvůr – stáje, remíza a několik domků pro sloužící. Z našeho domu vedlo bludiště tmavých chodeb a malých propojených místností do remízy, kde nyní vedle starého kočáru a landaueru z mého dětství trůnily dva automobily. A také saně. Dosud se příležitostně využívaly uprostřed zimy, když byly okolní cesty zasypané vrstvou sněhu.

Otcova záliba v neoklasicismu poskytovala odpovídající prostředí jeho a matčině rozsáhlé sbírce uměleckých předmětů a suvenýrů z ciziny: starožitností, obrazů, knih, soch a bronzových skulptur z jejich cest na kontinent. Každý jejich návrat domů doprovázela zásilka krabic a slavnostní odhalení nových uměleckých děl na Deyningu. V nově zařízené knihovně rozšiřoval otec vzkvétající sbírku vzácných knih. Knih, které si nikdy nepřečte. Knih, které by nikdo nemohl přečíst ani za celý život. A zatímco on ukájel svou lásku k starožitnostem, mamá se zaměřovala na naše pohodlí v podobě nových koberců na míru, nákladných tapet z obchodů Harrods a Gamages. Nechávala si poradit, byť za peníze, od své dávné přítelkyně, která měla v Londýně firmu na zařizování interiérů.

Styl naší mamá by nejlépe charakterizovalo slovo opulentní. Byla na to zvyklá celý život, nic jiného neznala. Tím pádem byla naše domácnost zařízená stejně přepychově jako kterékoli šlechtické venkovské sídlo: každé okno vyzdobené, zahalené hedvábným brokátem ve výrazných barvách, závěsy byly svázané ozdobnými šňůrami se střapci a třásněmi, každý výhled – na sever, jih, východ i západ – byl přepychově zarámovaný barvou vybranou tak, aby ladila se světlem v dané místnosti a vyhlídkou z ní.

Z okna mého pokoje bylo vidět formální zahradu a jezero a za nimi dvě stě padesát hektarů s parkovou úpravou až k South Downs, jedinému místu nadohled, jež nevlastnil můj otec. Někdy jsem si říkala, kdo tam asi žije, za mým světem, za Deyningem. Jako dítě jsem se jen zřídka vypravila dál než k zídce, která oddělovala park od formální zahrady. Od jižní strany domu se svažovaly terasy, zdobené sochami, urnami a fontánami, až k pruhovanému trávníku lemovanému širokým bylinným záhonem, hojně osázeným matčinými výstavními růžemi a pivoňkami.

Tenkrát byla na Deyningu zaměstnána malá armáda zahradníků a venkovního personálu. Ještě dnes vidím jejich tváře a ruce, mých přátel zvenku. Společně udržovali park, náš statek a užitkovou zahradu, formální zahradu, tenisový kurt a kroketový trávník, neustále sekali a kypřili trávník k naprosté dokonalosti. Vytrhávali, sázeli, sekali, zastřihávali a seřezávali jako obránci panství, neboť Deyning představoval království obrněné půdou, zcela soběstačné. Zídkou obehnaná užitková zahrada skýtala všemožné ovoce a zeleninu: chřest, jahody, maliny, ostružiny, rybíz (bílý, červený i černý), angrešt, švestky, hrušky, jablka, rebarboru, brambory, zelí, mrkev, květák a špenát. V létě pak u růžových cihlových zídek broskve a nektarinky. Statek nás zásoboval mlékem, smetanou, vejci, máslem a sýrem a také masem, drůbeží a zvěřinou. Neznali jsme nedostatek, neokusili jsme, jaké je po něčem toužit, byla jsem na to zvyklá. Nikdy jsem se dovnitř nedívala zvenčí, nikdy jsem nepřemýšlela o tom, jak žijeme. Až do té doby, než do mého života vstoupil Tom Cuthbert.

Toho léta jsme byli všichni doma, dosud jsme žili pospolu jako rodina. Henry byl o pět let starší než já a právě dokončil studium na Cambridgi, William, o dva roky mladší než on, měl za sebou první rok tamtéž, studoval teologii. George, můj nejmladší bratr – o rok mladší než William a o dva roky starší než já – skládal v Aldershotu důstojnický výcvik. Pokud šlo o mě, zdálo se v šestnácti mé vzdělávání završeno. Mamá by se líbilo, kdybych před debutem navštěvovala módní školu etikety v Paříži. Kdysi tam chodila ona a dělají to tak všichni, tvrdila. Avšak události na kontinentu rodiče znepokojily a má pouť do Paříže byla odložena na neurčito.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Část první

Kapitola 1

Kapitola 2

Část druhá

Část třetí

Část čtvrtá