Vlastimil Vondruška

Právo první noci

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8985-1 (epub)

ISBN 978-80-243-8986-8 (mobi)

Mé ženě Aleně

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v Českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

PROLOG

Jan ze Zástřizlí zvaný Mladší pospíchal po pavlači k poslední komnatě, která patřila jeho ženě. Nevšímal si nedávno dokončených arkád, které lemovaly pavlač jeho ještě ne zcela hotového paláce. I když byl muž trpělivý, všechno se na jeho vkus příliš protahovalo. Nejprve trvalo skoro dvacet let, než mohl koupi Krakovce a okolních vesnic zapsat do moravských zemských desek. Zápis byl proveden v roce Páně tisícím šestistém devátém. Pro něj jako člena českobratrské církve to byl rok mimořádně významný. Nejen že se mu podařilo uzavřít záležitosti kolem majetku, ale stárnoucí císař Rudolf II. vydal majestát, jímž zrovnoprávnil stoupence protestantských církví s katolíky.

Teprve když měl svůj majetek vložený do zemských desek, mohl zahájit přestavbu starobylé tvrze na moderní zámek v duchu vlašské módy. I když ho stavitel Deronius ujistil, že obě křídla paláce budou do roka hotová, stavba se táhla už třetím rokem. A teď tohle!

Koutkem oka postřehl, že se dělníci spolu se stavitelem shromáždili dole na nádvoří a polekaně diskutují. Další zdržení. Nedivil se jim, i on cítil úlek. Smrt vždycky přinášela smůlu. A zvláště taková.

Zastavil se před dveřmi a zabušil na ně. Ke své ženě nevtrhl nikdy bez ohlášení. Teprve když zaslechl hlas, který ho zval dál, vstoupil. Magdalena Lichnovská z Voštic seděla v křesle u okna a odpočívala. V poslední době na tom nebyla se zdravím nejlépe, ostatně měla už svůj věk. Chatrné zdraví bylo také na vině, že dala rodu jen jednoho syna.

„Nechci tě zbytečně lekat, má drahá,“ začal bez úvodu Jan ze Zástřizlí, „ale stalo se něco nepříjemného, o čem bys měla vědět.“

„Dneska jsem měla zlý sen,“ odpověděla vyrovnaně, jako by špatné zprávy očekávala.

„Co se ti zdálo?“ zeptal se zvědavě. Jako vzdělaný rytíř věřil v astrologii a pokud měl provést nějaký závažný krok, vždycky se v Prostějově zastavil u lékárníka Bambase, který se v řeči hvězd vyznal.

„Zdálo se mi o ohavné smrti tvého bratrance na Buchlově,“ řekla s povzdechem. Víc říkat nemusela. V roce Páně patnáctistém dvaaosmdesátém v lese na místě, jemuž se říkalo Smrďavka, kdosi probodl rapírem Jindřicha Prakšického ze Zástřizlí. I když podezřelých bylo několik, vraha se najít nepodařilo.

„Já vraha ve snu viděla,“ pokračovala jeho žena. Byla ráda, že za ní přišel, protože si s někým potřebovala o té věci promluvit. Se svou komornou nechtěla, tohle bylo příliš soukromé. Ztišila hlas a špitla: „Udělal to milenec jeho ženy.“

„To není nic nového. Na Viléma Zoubka ze Zdětína padlo podezření hned,“ potvrdil její manžel. Věděl, že se o něm mluvilo hodně, a ještě více později, když si po necelém roce ovdovělou Kateřinu Rájeckou z Mírova vzal za ženu. Nic se jim však dokázat nepodařilo. Stejně jako se nepodařilo prokázat vinu řadě dalších možných pachatelů.

Jan ze Zástřizlí byl nedočkavý, aby pověděl, proč přišel, ale jeho žena pokračovala: „Právě o jejím milenci hovořím. V mém snu se podařilo Kateřinu usvědčit, že vraždu manžela zosnovala. Je to přece logické, nemyslíš? Pak ji za trest zazdili zaživa v nějakém sklepení. Když jsem se probudila, plakala jsem hrůzou. Taková strašná smrt.“

„Zazdili zaživa,“ opakoval skoro neslyšně Jan ze Zástřizlí. Cítil, že se mu prudce rozbušilo srdce. To muselo být boží znamení. Protože dosud stál, unaveně se posadil. Ruce složil do klína, aby nebylo znát, že se mu trochu chvějí, a pak řekl:

„Vlastně jsem přišel proto, že stavitel cosi objevil. Musel zpevnit základy nad svahem, a tak začal pracovat ve sklepení. Když chtěli zbourat zeď mezi dvěma pilíři tam vzadu, co ukládáme víno, zjistil, že za ní je výklenek. Museli ho zazdít už strašně dávno. Když tu příčku strhli, zbyla na podlaze trocha suti a na ní ležela kostra člověka. Toho nešťastníka tam zazdili.“ Magdalena Lichnovská z Voštic se rychle pokřižovala.

Teď vypadala stejně vyděšeně jako její manžel. O to víc, že ten sen se zdál jí.

„Ale co je nejzvláštnější, má drahá, tohle viselo tomu mrtvému na krku. Na takovém ztrouchnivělém stříbrném dracounu,“ pokračoval a podal jí zašlý stříbrný medailon. Na jedné straně bylo vyryto „Ota 1266“ a na opačné byl erb pánů ze Zástřizlí.

Jan ze Zástřizlí nařídil dělníkům, aby zásyp ze zazděného výklenku vynosili ven a proseli. Našli v něm ošoupaný denár českého krále Přemysla II. zvaného Otakar, který potvrzoval, že k zazdění výklenku s tělem došlo někdy těsně po roce uvedeném na medailonu.

Kosti mrtvého odnesli do hradní kaple a poslali pro faráře do vesnice. Ten je prohlédl a prohlásil, že se nedá poznat vůbec nic, protože jsou zatraceně staré a klidně to mohl být mládenec, stejně jako stará žena. Ale v každém případě je nechá křesťansky pohřbít, ať už ten nešťastník provedl cokoli.

„A nedalo by se zjistit, proč ho zazdili?“ zastavil ho už na odchodu Jan ze Zástřizlí.

„Těžko, urozený pane,“ kroutil hlavou farář Hartwig. Narodil se ve Slezsku, kde přijal luteránské svěcení, ale tady sloužil českým bratřím. „Naše farní kronika začíná až těsně před kališnickými válkami. Pokud datum na medailonu značí rok narození nebo smrti toho nebožáka, pak vám nemohu sloužit, protože to je o sto let dříve, než začali mí předchůdci kroniku psát. Starší listiny tu žádné nemám, nevím, kam bych se mohl podívat.“

Jan ze Zástřizlí ho propustil a vše doslova pověděl u večeře své ženě.

„Stejně bych chtěla vědět, co se tu stalo,“ řekla posmutněle a zbožně se pokřižovala. „Ten sen mi Bůh neseslal pro nic za nic. Jak je možné, že je na tom medailonu erb tvého rodu? Vy jste přece tohle panství za přemyslovských králů nevlastnili. Tak co tu ten člověk dělal?“

„Nejsem jasnovidec,“ bránil se mrzutě přívalu jejích otázek. Jeho předkové odvozovali svůj původ od vladyky Sulislava, který byl podle rodového podání moravským zemským číšníkem na počátku 13. století. Někdy v té době získali červený erb se stříbrnou lilií. Ale jinak bylo zpráv z té doby zoufale málo.

Jeho děd kdysi studoval zemské desky, olomoucké letopisy i zápisy zemského soudu, ale narazil jen na pár jmen předků, z nichž se pokoušel sestavit rodokmen, ovšem marně. Souvislá řada příbuzných se dala vysledovat až od poloviny 14. století. Znal četné Archleby, Oneše, Smily a Protivy, později se módní stali Jan, Jindřich a Zikmund. Pokud však věděl, jméno Ota se v jejich rodu vůbec nevyskytovalo.

„Co tedy necháš na náhrobek toho nešťastníka napsat?“ nedala se Magdalena Lichnovská z Voštic. „Za koho necháš sloužit zádušní mši?“

„Má drahá, to já s určitostí vědět nemohu, ale pokud bys souhlasila, vyjděme z toho, co doopravdy víme. Podle toho medailonu můžeme s jistou pravděpodobností soudit, že se ten mrtvý jmenoval Ota ze Zástřizlí.“

I. KAPITOLA

Panoš Ota ze Zástřizlí cválal na koni pošmournou podzimní krajinou. Byl teprve listopad, ale léto toho roku skončilo velice brzy a sedláci stěží stihli sklidit obilí. Hned potom začaly plískanice, listí ze stromů rychle opadalo a po strništích a holých sadech proháněl vítr cáry mlhy. Otu napadlo, že tohle je přesně počasí, v němž se může stát nějaký tajemný zločin. Se svým pánem, královským prokurátorem a správcem severních Čech Oldřichem z Chlumu, letos ještě žádný zajímavý nevyšetřovali. Jen pár obyčejných případů, které vůbec nezaměstnaly fantazii ani logické uvažování. Někteří zločinci byli až zoufale hloupí a přitom krutí a bezohlední.

Takoví si nic jiného než šibenici nezasloužili.

Panoš Ota se zarazil a sám sebe v duchu za podobné myšlenky pokáral. Nebyl pověrčivý, ale už mnohokrát se stalo, že se zlo zhmotnilo, pokud na něj myslel. Bylo hloupé spojovat pochmurný vzhled krajiny a mizerné počasí s něčím, co bylo ve skutečnosti kruté, špatné a většinou i smutné, a to byla zločincova duše.

„Na co myslíš, Oto?“ zeptal se ho Diviš, který klusal na grošákovi vedle něj. Byl na koně hrdý, dostal ho na jaře od svého pána a bylo to opravdu nádherné zvíře se širokými plecemi, silné a chytré. Panoš Ota rád svého přítele popichoval, a tak tvrdil, že to zvíře je dokonce chytřejší než ten, co se vozí v jeho sedle.

„Nevím, na co myslím,“ přiznal se panoš Ota rozmrzele.

„Na všechno a na nic. To pošmourné počasí zaleze člověku pod kůži a nechce se ho pustit.“

„Já vím, co v tom je,“ odpověděl s nevinným výrazem Diviš. To byl při jeho drsném vzhledu, který ještě podtrhovala jizva na tváři, slušný herecký výkon. Jen ten, kdo ho opravdu znal, věděl, že je v duši dobrák. Pokud by ho však někdo soudil povrchně podle tváře, nejspíše by se mu obloukem vyhnul.

„Žádné počasí, ale ta holka včera,“ pokračoval Diviš, jako by svého přítele litoval. „Tak ses snažil, ale ona si tě ani nevšimla. Tady na Moravě tvé nesporné přednosti svůdce nějak selhávají.“

„Opakuješ se, milý příteli,“ ušklíbl se panoš Ota, ale bez náznaku úsměvu. Diviš měl totiž částečně pravdu. Oldřich z Chlumu mu milostné spády příliš netrpěl. Říkával s náznakem žertu, že když už musí hřešit, ať hřeší pro dobrou věc, a tedy jen s dívkami, které by mohly pomoci při odhalení zločince. Jenže nic nevyšetřovali. V takovém případě se Ota držel zpátky, zvláště v urozené společnosti, kde musel ctnostným chováním reprezentovat svého pána.

Bylo mu už téměř třicet let, ale i když byl pasovaným rytířem, stále z jakési tradice a někdy i pro vlastní zábavu užíval titul panoše, který jinak náležel nezletilým nebo dospívajícím mládencům. Všichni si na to zvykli, a dokonce i český král Přemysl ho tak někdy oslovil. Oslovovaly ho tak i urozené dívky, které si občas v žertu stěžovaly, zda se hodí, aby je sváděl obyčejný panoš. Ovšem nechávaly se svádět rády, protože Ota měl v tomto ohledu tu nejlepší pověst a byl diskrétní. Byl pěkný rytíř, a dokonce vyhrál několik turnajů, nebyl však neotesanec a hrubián jako jiní urození mládenci jeho věku. Uměl se chovat mimořádně dvorně a dbal na svůj vzhled. Světlé vlasy si kadeřil podle německé módy, dokonce se i často myl, hovořil uhlazeně, uměl zpívat i tančit a byl velice vzdělaný.

To zase oceňoval Oldřich z Chlumu, který Otu považoval nejen za svého nejbližšího pomocníka, ale při vyšetřování navíc mimořádně užitečného. Prožili toho spolu hodně a několikrát jeden druhému zachránili život, a to mezi nimi vytvářelo silné pouto, jakému mohl rozumět jen rytíř, který prošel vřavou bitev. Stali se skutečnými přáteli. Stejně na tom byl Ota s Divišem. V jeho případě si ovšem nemusel udržovat určitý odstup jako vůči svému pánovi.

Mohli se k sobě chovat mnohem důvěrněji, a možná proto se rádi dobromyslně špičkovali.

Diviš byl starší než Ota a jako voják byl nedostižný. Proto mu Oldřich z Chlumu svěřil posádku na Bezdězu a na cestách velení ozbrojené družiny. Pokud šlo o vojenské záležitosti, dal vždycky na jeho radu. To ovšem Divišovi nestačilo, chtěl být při vyšetřování stejně platným pomocníkem jako Ota. Ne že by na něj žárlil, jen se snažil dokazovat, že je víc než pouhý voják. Jeho zbrklá snaha však někdy při vyšetřování způsobovala spíše problémy. Pokud však šlo o to porvat se s bandou lapků nebo chytit nebezpečného zločince na útěku, nebylo nad Diviše.

„Nejde o to, co si myslím já,“ nesouhlasil Diviš. „Jen říkám, že máš špatnou náladu, protože se neopakuješ.“

„To jako když nesvedu nějakou holku, tak se podle tebe neopakuju?“ ušklíbl se panoš Ota. Tenhle spor mu trochu zvedl náladu.

„Přesně tak,“ potvrdil Diviš. „Ovšem abych tě trochu lépe naladil, musím ti vyřídit vzkaz od jedné moc hezké plavovlásky. Zastavila se včera v našem zájezdním hostinci v Olomouci. Jenže tys byl zrovna s pánem ve městě a ona spěchala. Nechala ti vzkaz, ale já hlava děravá na něj zapomněl.“

„Samozřejmě schválně,“ povzdechl si trpce panoš Ota. Zrovna začal jako na zlost padat mokrý sníh, a to pak měl pocit, že se mu děje jen samé příkoří.

„Tak to ne! Zapomněl jsem na něj proto, že nebyl vůbec důležitý. Řekla jen, že si tě později najde. No uznej, to přece není nic, co by měl člověk nosit v hlavě, pokud má tolik starostí jako já. Mimochodem, našla si tě?“

„Kdyby ano, tak se teď nebudu mračit,“ přiznal se upřímně panoš Ota. Celibát držel na svůj vkus opravdu už příliš dlouho. „Tušíš alespoň, co byla zač? I když teď je to stejně jedno. Do Olomouce se letos už asi nevrátíme.“

„To je mi opravdu líto,“ pokyvoval soustrastně hlavou Diviš. „Byla fakt moc pěkná.“

„Ještě jednu jízlivou poznámku, a nezaplatím za tebe dneska večeři!“ varoval panoš Ota svého přítele, o němž věděl, že jeho jedinou viditelnou nectností byla šetrnost. Diviš nechtěl utrácet, protože měl na Bezdězu manželku, ale Ota byl svobodný, a tak rozhazovat mohl. Alespoň tak Diviš vysvětloval, proč každý denár obrátí v dlani pětkrát, než ho vydá.

Právě míjeli Olšany, přenocovat hodlali v Prostějově, kde měli počkat na svého pána. Ten se zdržel při jednání s olomouckým biskupem a předpokládal, že se uvolní až zítra.

„Kdybys ji viděl! Ty oči a pas,“ pokračoval Diviš, jako by ho neslyšel. Ota zbystřil, protože tohle nebylo samo sebou. Pak ho napadlo, že ta dívka na něj nepočkala jen proto, že jí Diviš pověděl o jejich cestě do Prostějova. Třeba se ho pokusí vyhledat tam. A pokud by to udělala dneska večer, pak Oldřich z Chlumu u toho nebude.

„Ty lotře,“ zarazil ho rázně, „modli se, aby ta holka za námi dneska večer zašla, protože jinak svou hrozbu splním.“

Diviš se jen pobaveně uculoval.

V Prostějově spávali vždycky na předměstí v zájezdním hostinci U Bezhlavého Tatara. Tenhle optimistický název dostal podnik před třiceti lety, když král Václav odrazil tatarské nájezdníky, kteří se marně snažili dobýt Olomouc. Podle pověsti se jejich oddíl vydal plenit sem. Tehdy v tomhle hostinci přenocovali dva trubadúři a jeden z nich vymyslel trik. Měl s sebou slabý drát, který používal na struny. Uvázal ho na sloupky vrat ve výši krku jezdce. Když se náčelník Tatarů v plném cvalu vřítil na dvůr, odskočila mu hlava od těla, jako by mu ji setnul neviditelný démon. Ostatní se vyděsili a uprchli.

Sotva Ota s Divišem odsedlali koně a slámou z nich setřeli pot, objevila se plavovlasá dívka. I ona přijela na koni. Pružně seskočila na zem a pánovitě křikla na podomka, aby se jí o zvíře postaral. Pak zamířila k maštali, odkud zrovna Ota vycházel ven. Bez náznaku sebemenších rozpaků k němu došla, položila mu ruce kolem ramen a políbila ho.

„My se známe?“ zeptal se váhavě.

„Určitě!“ ozval se za ním pobavený Divišův hlas.

„Ty si opravdu nevzpomínáš?“ podivila se a poodstoupila. „Jsem Hedvika, dcera správce Jaroše.“

„Ta Hedvika?“ vyhrkl překvapeně.

„Ta,“ potvrdila s lehkým pokývnutím hlavy.

Ota se otočil na svého přítele a nejdřív ho napomenul, aby se nešklebil a šel si po svých, tohle je soukromá záležitost. Pak se ale uvolil vysvětlit mu víc.

„Jaroš byl správcem ve dvorci mých rodičů v Zástřizlí. Než jsem z domu utekl, trochu jsem se Hedvice dvořil. Ale to jí bylo, hádám, deset let. A mně tak třináct nebo čtrnáct. Proto jsem ji hned nepoznal.“

„Jistě,“ potvrdil Diviš. Kdyby byli sami, dodal by, že se v tom zástupu obdivovatelek zjevně nevyzná už ani on sám. Ale před žádnou dívkou by svého přítele neshazoval. Chtěl je opustit, ale Hedvika ho zadržela.

„Milý Oto, ať tu zůstane. Já nepřijela křísit starou lásku. Tys mě opustil, já to obrečela, ale jak sám říkáš, byla jsem malá. Přijela jsem z jiného důvodu. Posílá mě moje paní. Sloužím tvé sestřenici Miladě, provdala se na Krakovec a dostala se do obrovských potíží. Kdosi se na hradě zmínil, že jsi se svým pánem v Olomouci, a tak mě poslala, abych tě požádala o pomoc.“

Tehdy doma v rodném Zástřizlí se sice Ota dvořil Hedvice, stejně jako několika jiným dívkám, ale jeho skutečnou láskou byla Milada. Byli skoro stejně staří a Miladě jeho pozornost lichotila. Byla to však rozumná dívka a vždycky odmítala projevy jeho zájmu. Byli vzdálení příbuzní, což by nebyla v případě manželství nepřekonatelná překážka, dispens od církve by si jistě vyprosili, na venkově se to tak striktně nebralo, ale věděla, že Ota jako druhorozený nezíská ze skromného rodinného majetku nic. Dříve nebo později bude muset dvorec svých rodičů opustit, a kdyby šla s ním, bude žít jako žebračka.

„Co se jí stalo?“ zeptal se polekaně panoš Ota. Hedvika se nad jeho úlekem nepatrně pousmála, neboť vždycky tušila, že mezi Miladou a Otou je víc než jen příbuzenství.

„Nedávno se na Krakovec provdala,“ vysvětlovala věcně. „Ale nebylo by lepší promluvit si o tom u stolu?“

„Taky myslím,“ souhlasil hned Diviš. Pak se káravě podíval na svého přítele a tiše dodal: „To je zajímavé, sotva tě políbí hezká holka, mizerné počasí ti nevadí. Mě ale nikdo nepolíbil a já bych si svařené víno dal.“

Za chvíli už seděli u masivního stolu se širokou trnoží, jejíž nohy přesahovaly desku stolu a vybíhaly až do uličky, takže o ně občas nepozorný host k pobavení ostatních zakopl. Šenkýř sliboval, že je nechá zkrátit. Pokud se panoš Ota pamatoval, sliboval to od té doby, co sem spolu s Oldřichem z Chlumu občas zavítal, ale dosud to neudělal. Rudolící šenkýř obratně překročil vyčnívající konec nohy a na stůl postavil tři džbánky, z nichž lákavě vonělo koření. Pak odběhl pro ošatku s plackami a mísu s pečenými vepřovými plátky v cibuli. Byl čas zabíjaček.

Ota zdvořile Hedvice připil, a zatímco se Diviš hned pustil do jídla, pozorně si dívku prohlížel. Byla opravdu hezká, ale oči ani ústa se neusmívaly. Ba co víc, navzdory tomu, že hovořila lehce a snažila se žertovat, zdála se mu zatrpklá. Málokdo se vyznal v ženském pohledu tak jako on. Chápal Hedviku, její paní hrozilo nebezpečí, a to se vždycky přenášelo i na služebné. Hedvika sloužila Miladě na Krakovci jako komorná a byla tedy nejspíše její důvěrnicí.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PROLOG

I. KAPITOLA