František Neužil

Řezenské ortely

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Neužil – dědicové, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8969-1 (epub)

ISBN 978-80-243-8970-7 (mobi)

Jsem láskou k Moravě zajatý

Nad všechny hřivny stříbra je moje země

Ivo Odehnal

Píseň o velkomoravské náušnici

Velká Morava spočívá na ramenech tří řek. Rybnaté toky spolu s neprostupnými hvozdy vytvářejí plodné zemi přirozenou záštitu. Nejprve si ji chce podrobit divoký Avar, později se o to snaží nenasytný Frank, opitý světovládnou mánií Karlovců. Moravská končina, semknutá pod jedním vladařským mečem, překáží nepřátelské rozpínavosti. Vzdoruje i tehdy, když se k ostrému germánskému oruží připojí křesťanský kříž bavorských kněží. Snaha franckého krále i kléru splývá vjedno: rozkotat kvetoucí slovanskou državu.

Jako bouřkový mrak, který je na spadnutí, tak ustavičně hrozí Velké Moravě neblahé dědictví slovanské krve. Nesvornost a řevnivost jejích vládců: Pribiny, Mojmíra, Rostislava a Svatopluka. Nastupují na knížecí stolec za podivných okolností: na rukou lpí krev a v oku zakalené světlo zrady.

Králův zajatec

Jsem nadobro v jejich moci. Kterýsi neurvalec mně šlape po rukách. Svírají mě pouta, železo se zarývá do masa. Krvácím. Zavázali mně oči. Teď mě chlap kopl do slabin a štěkl cosi nesrozumitelnou řečí. Přitom se směje. Chraptivé hrdlo mu odpovídá. Kdykoli mě pochop uhodí, nevydám hlásku. Nikdo nesmí poznat, že vladař Rostislav podlehl bolesti. Jsem bezbranný jako ovce v medvědí jámě. Tak hloupě lapený. Stačil by na mě jediný francký oděnec.

Kde je můj vladařský meč a zlatá přilba? Má válečná sekyra. I stříbrný roh, při jehož zvucích se stavěli do bojového šiku moji nejlepší jezdci? Jistě již pozbyli koně, meče jim vyrvali z rukou. Kdoví, nedal-li jejich hlavy Svatopluk napíchnout na hradební kůly. Svatopluk! Ať ho trhá Morana na kusy a útroby ať mu vypálí sžíravá sůl! Nikdo mi nemůže pomoci. Nevím ani, kde jsem.

Nejprve mě přehodili přes koňské sedlo, zvíře cválalo po pekelných cestách, třásly se ve mně vnitřnosti, nemohl jsem dýchat. Pak mě vedli po břehu řeky. Svítilo slunce, zahřál jsem se, surově křičeli, abych pospíchal, zanedlouho mně zase cvakaly zuby chladem. Proč jsem šel občas pěšky, nevím. Snad chtěli zmást pronásledovatelům cestu. K smíchu! Kdo je pronásleduje? Nikdo. Podařilo se jim přece ulovit moji hlavu, mozek, světlo, které ozařuje cestu. Moje věrné zachvátila jistě hrůza.

Ještě včera stáli se mnou na vrcholku hory, teď se zřítili do strže.

Korinno! Má Korinno!

Vidím tě před sebou alespoň v duchu. Tvé modrozelené oči vidím. I když mám kolem sebe ustavičnou tmu. Tvé zornice září v černavě jako hvězda. Není to nadějeplná jitřenka, ale vydává jas. Hřeje a pomáhá plašit nejistotu.

Korinno! Má hrdosti a sílo! Počítám dny, kdy jsme žili nablízku sebe. Vzpínám se teď po tvém světle!

Kam mne nepřátelé vedou? Trhli hrubě řetězem, mám ho připevněný na levé noze. Zastavil jsem se. Nabírám dech. Cítím hořkost vody. Jsme v blízkosti řeky. Slyšet pleskot vln a pronikavý křik racků.

Zesílil dupot nohou, hlasy jsou zřetelnější. Začínám slovům rozumět. Někdo přistoupil a ptá se: „Koho to vedeš?“ Je to mluva, jakou hovoří čeleď, která doprovází německé kněze. Znám ji. Slyšel jsem ji skoro den co den, dokud jsem německé samozvance nevyhnal z hradiště.

Na otázku přichází odpověď s přídechem posměšku.

„Podívej se na chlapa dobře.“

„Nic nepoznám. Má kabát jako velmož, boty taky nejsou špatné, potřeboval bych takové.“

Smích, někdo trhl rozpustile řetězem. Zabolelo mě v kotníku. Popadl mě vztek. Kopu nohou průvodce. Zařval. Začal mě bít do tváře. Znovu smích. Pochopové se zřejmě pošklebují mému průvodci, přejí mu to.

Chlap soptí hněvem, náhle jako když utne. Slyšet ostrý hlas. Bezpochyby jejich velitel: „Jak to, že sis dovolil bít vězně?“

„Kopal mě do nohy.“

„Jsi baba,“ okřikl ho neznámý. „Kdyby neměl pouta, zalezl bys před ním jako krysa do díry. Asi nevíš, že je to králův vězeň.“

Chlap hudruje.

„Až se dostaneme do Pasova, vypořádáme se,“ hrozí neznámý.

„Teď táhni do vozu, vězně zavede k lodi Herman. Běda, kdyby knížeti někdo zkřivil vlas.“

Jdu po písku k řece. Přemáhám únavu. Pasov. Už tedy vím, že tato řeka je Dunaj. Povezou mě po něm proti proudu do Pasova. Svatopluk mě posílá jako tučnou kořist králi Ludvíkovi. Dva psi se dělí o sousto. Z tlamy jim vytékají nedočkavé sliny.

Korinno!

Zjev se mi! Propusť přehradou zubů dech, který voní myrhou a aloí.

Mé srdce se zvedne a nabude síly!

Tenkrát prožíval kníže Rostislav radostné dny. Správce Východní marky Ratbod odpadl od Ludvíka Němce, otevřel zemi moravskému vojsku a zanedlouho se hrnulo k Rostislavovu městu zázračné požehnání. Tučná kořist, plynoucí z vítězství – mraky ovcí, stáda koní a černobílých krav, měchy vína, odraná a odzbrojená čeleď, zástupy otroků a otrokyň, na vozech nádoby zrní, zbraně, hřivny železa a mědi a v kovové truhlici výkupné pro knížete – zlato a stříbro, peníze a šperky z hradišť, z kostelů a z klášterů. Prozíravý Rostislav se rozkročil za palisádami pevnosti, ale nezpychl. Přehlédl ostřížím zrakem město Luh a Velehrad a naporučil, aby v příštích dnech byly hradby ještě více utvrzeny, říční vody vpuštěny do příkopů a strží. Z ukořistěných koní doplnil jízdu, poručil jí vyplatit podíl na kořisti. Rozeslal posly k jedenácti náčelníkům země s přísným rozkazem, aby učinili totéž. Nezapomněl na Děvín. Do týdne postavili za opevněné hradby stovky nových oděnců a svěřili jim ukořistěné zbraně.

Kníže věděl, že útěk Ludvíkova vojenského tábora z pomezí Moravy znamená jen zesílení nepřátelství, neboť francký král ustanovil místo Ratboda za správce Východní marky syna Karlomana. Zášť mezi franckým a moravským vladařem doutnala dále jako nebezpečný oheň.

Dávno předtím vzal Rostislav neoblomně do rukou důtky a dal vyhnat ze země bavorské kněze, jáhny a kostelní přisluhovače. Pasovskému biskupovi zakázal vstup do země. Když mu pohrozili odvetou, bohatýrsky se zasmál. Kteréhosi mníška, který strašil peklem a římským stolcem, dal vysvléci, namazat dehtem, obalit peřím a vypráskat z bran pevnosti.

Na řadu přišla i kněžna Hildpranta, kterou kníže vyženil na bavorském dvoře. Kněžna kdysi předtím odstrčila stráž a vstoupila za Rostislavem do vladařské síně. „Dals vymrskat svaté muže, zapomněl jsi však, že udělali z tvého pohanského hnojiště zahradu.“

Rostislav jen taktak zadržel hněv. „Zahradu ano,“ přisvědčil, „ale plnou hrabošů, kteří hlodají kořeny a ničí život.“

„Povolej je zpět.“

„Odkdy ruší kníže vlastní rozkazy?“

„Když to neuděláš, odejdu za nimi.“

V jeho očích radostně zasvitlo. Postřehla to. „Nezabráním tvému odchodu,“ řekl. „Nikdy jsi nebyla v této zemi doma. Nebude ti zatěžko opustit Moravu.“

„Zvítězils, ale zítra se jistě všechno obrátí. Pak budeš prosit jako žebrák. Sama se o to postarám, aby Ludvík neodložil meč.“

Uchopil se hněvivě za pás kolem beder, na jehož nákončí zvedal ruce k modlitbě orant vytepaný ze zlatého plechu. „Rychle odejdi, jinak zapomenu, že jsi kněžna.“

„Půjdu, stejně bych už nežila s násilníkem ani jediný den. Nepřej si, abych se kdy vrátila.“

„Táhni,“ zahřměl. „Zavolám čeleď a psy.“

Otočila se a beze slova odcházela. Zpupná a vyzývavá, stejná jako její soukmenovci, kteří v této zemi hlásali kříž společně s franckými mravy.

Následovaly dny plné úspěchů, provázené Rostislavovou bdělostí.

Města Luh a Velehrad se hemžila lidmi jako mraveniště, přicházeli pochlebníci i špehové, přiharcovali kupci obchodní cestou z dalekého severu, zrovna tak z jihu, z byzantských, z římských končin i z tajemného Orientu, klaněli se až po pás, vyprošujíce si místo na tržišti, zjevovaly se nevěstky divných pletí, prodavači otroků a otrokyň, kejklíři s cizokrajnými zvířaty, zlatotepci hnědí a černí jako eben, s mosaznými kroužky v uších, hadí tanečnice s průvodci, všelijaká verbež, zloději apodvodníci – slovem všechno, co dělá věhlas zámožného knížecího města věhlasem. Rostislav kterýsi den v té době prohlížel na Velehradě francký poklad, potěžkal hroudu zlata, oči mu zajiskřily, zdrženlivě se usmál. Dal si zavolat zlatotepce a kovolijce Simeona Kaulease.

Stál před ním chlap obří postavy, obličeje dlouhého, vousatého, s očima temnýma jako noc. Vzrůstem byl Avar, Byzantinec ostatními tělesnými znaky. Hleděl nebojácně knížeti do očí.

„Víš, proč tě volám?“

„Nemám tušení, můj kníže.“

Rostislav sundal plachetku ze zlaté hroudy. Simeonovi slabounce zacukalo v koutcích úst. „Zhotovíš mně zlatou přilbu, Kauleasi.“

Zlatotepec se uklonil až na zem. „Bude mně ctí, ani král Ludvík nebude mít takovou.“

„Porazil jsem franckého krále,“ poznamenal kníže sebevědomě. „Protože vím, že co nevidět hladovec přitáhne do mé země, chci ho přivítat ostrým mečem a zlatým bleskem na hlavě.“

Kauleasova lstivá tvář nabyla sametové hladkosti.

„Vytepu ti tu nejkrásnější, kníže, aby protivníka oslepila. Poženeš ho napříště do Řezna.“

„Kéž by.“

„Přilbu zhotovím brzy. Jsem ti, kníže Rostislave, zavázán za náš zlatnický rod. Tvůj strýc Mojmír vzal mého otce ke dvoru a ty mě také poctíváš přízní.“

Rostislav se zachmuřil, nerad slyšel hovořit o knížeti Mojmírovi, po jehož smrti nastoupil za pomoci Franků na knížecí stolec. „Máš děti?“ zeptal se jakoby mimochodem.

„Dceru Korinnu a syna Bajana. Syn pracuje na nitravském dvoře u knížete Svatopluka. Vyzná se i v řečech, mladý vladař ho často posílá k cizím dvorům.“

Rostislav se nepřestával mračit. „U mě ještě nebyl. Pošli sem, Simeone, Korinnu, může mně přinést zprávu, jak jsi daleko s přilbou.“

Kauleas se usmíval, smích však byl uhýbavý a rozpačitý. „Proč nic neříkáš?“

„Otcové neposílají rádi krásné dcery ke dvoru.“ Rostislav se zasmál. „Bojíš se o ni?“

„Bojím, kníže, Korinna je příliš sličná.“

Kníže zavolal ozbrojenou čeleď, aby doprovodila zlatníka domů. Zabalili oslnivou hroudu do plachetky a vsunuli do truhličky. „Nesmí se ztratit jediné zrnko,“ připomněl kníže přísně. „A ty, Kauleasi, s prací pospěš, aby sem mohla tvá dcera Korinna přijít co nejdříve. Budu čekat.“

Přilba byla hotová. Za necelé dva měsíce. Vnitřek z jednolitého, neprorazitelného železa, potaženého zlatým plechem, na kterém dovedné ruce mistra Kaulease a jeho pomocníků vytepaly kouzelné ozdoby. Ornamentální strom života obepínal obrubu, na úzkém plátu, táhnoucím se od středu čela k vrcholu helmu, zvedal ruku sokolník, z jehož dlaně vyletěl pták, symbol vítězné rychlosti. Na zadní oblině přilby mezi hlavicemi zlatých hřebů zápasily zběsilé šelmy, o kterých zlatotepec prozíravě prohlásil, že jsou to zápolící nepřátelé knížete Rostislava.

Kauleas zavolal Korinnu. Až do této chvíle před ní o Rostislavově přání pomlčel. Vstoupila za ním do dílny, v které pracoval, oddělen od ostatních pomocníků. Hleděla překvapeně na přilbu a netajila nadšení. Kauleas se rozzářil. „Kníže bude spokojen.“

„Bude. Jsi, otče, veliký a dovedný zlatotepec.“

Hleděl láskyplně na Korinnu, tváří mu přeběhl starostlivý stín.

Dívka soustředěně prohlížela helm. „Obleč si, dcero, nejnádhernější šaty,“ řekl, „vezmi si šperky, které jsem ti z lásky daroval, a zajdi na dvůr knížete. Oznámíš mu, že už jsem přilbu zhotovil. Na něm záleží, kdy ji mám přinést.“

Ulekla se. „Proč zrovna já?“

„Kníže mě o to požádal.“

Korinna zrudla. Kauleas poznal, že dcera vyhlíží v rozpacích ještě spanileji. Co se stane, až ji osloví kníže a její tvář se promění v záhon červených máků? A co když se v ní probudí krev, kterou jí dala avarská bába a on – Byzantinec! Musel přece spoutávat v mladosti smyslnost obručemi. Kauleas ví, že kníže žije dlouhou dobu bez manželky a že mu ji nahrazují ženy velmožů a otrokyně.

Návštěva u knížete se měla uskutečnit pozítří. Korinna už neváhala. Stávala se vzrušenější a nedočkavější. Věděla o knížeti mnoho. Dobrého i nedobrého. Rostislav musí čelit pevnou rukou nepřátelům. Umí to, nebojí se. Dovedl se postavit franckému králi, troufal si vypudit ze země protivné modloslužebníky (lekla se, ale současně se usmála, vždyť i ji jeden z německých kněží ponořil do vody a říkal při tom, že ji křtí vodou a Duchem). Kníže si po zapuzení manželky vybírá nejkrásnější nocležnice a pohrdá odvetou zhrzených mužů. Cožpak to nedělají všichni vladaři? Nepatří to k jejich moci a síle? A Rostislav je mocný. Korinna se obdivuje jeho věhlasu.

Dívka vystoupila z lázně (dávno si na ni zvykla, neboť už otcův děd tepával zlatý plech v šeru římských uliček a poznal mrav vznešených lidí v městě nad Tiberou), oblékla se do šatů, které kupci přiváželi s nebezpečím života po kupecké cestě, zavěsila na sebe tolik šperků, že si musela přehodit přes ramena plášť a přes hlavu mušelín a dát se provázet přes tržiště ozbrojeným otrokem.

Když knížeti sdělovala otcův vzkaz o přilbě, vyhlížel Rostislav skoro lhostejně, bez zájmu. Kolik viděl žen, které tak před ním poprvé stály v nejokázalejších šatech, v záblescích drahokamů, uzardělé i bledé, zkušené, strojeně plaché a cudné, nestoudné a vyzývavé, neskrývající lačnost po zlatě, po svrchované přízni, po požitku. Kdo je tato zde? I ona se přistrojila, aby probudila můj zájem? Kdo je to? Hleděl pozorněji.

Korinna po avarských předcích zdědila pevný vzrůst, který neskryl ani řasnatý šat byzantského vzoru. Stála nenuceně a sebejistě, ne, tato dívka nepřišla proto, aby se mnou sdílela lůžko, má římský nos, jemné křivky, hrdé a vznešené čelo. Rostislav slýchával o milenkách césarů, které rozhodovaly o osudech věčné říše. Nenucený úsměv kolem Korinniných drobných úst, světlo v očích, stálé a soustředěné, o kterém lze jen stěží říci, zdali je to lesk zlatého berylu, smaragdu či lazuritu. Rostislav se zasmál. V knížecím pokladu takové drahokamy nemám. Zlatník Kauleas je však má a posílá mně je. Za peníze? Pro zábavu? Aby získal mou přízeň?

Kníže vstal ze sedadla. Chtěl po starém zvyku položit sličné ženě ruku na rameno. Na znamení, že ji vzal do obzvláštní přízně.

Avšak Korinna se půvabně uklonila. Na čele pavučinka nelibosti. „Neřekls mi, kníže, dosud vzkaz pro mého otce. Proto jsem přece přišla.“

Její hlas zazněl důrazně a směle. Rostislav nabyl přesvědčení, že se nesetkal s obyčejnou otrokyní.

Stále mám zavázané oči. Loď pluje po řece proti proudu, sviští studený vítr, třesu se zimou. Veslaři spílají, práce jim jde v dravých vlnách pomalu a těžce. Vedle mě sedí hlídač, drží v ruce řetěz, k němuž jsem přikován. Je to bezpochyby Herman, kterého určil velitel.

„Kde jsme?“ ptám se ho německy. Chlap zívl, neodpovídá. Buď neslyší, protože řeka hlučí, nebo se bojí. „Slyšíš, kde jsme?“ opakuji zlostně.

Zahučel mi do ucha. „Kdybych neměl zákaz, uhodil bych tě za zvědavost.“

Mlčím už. Pochop není ani o zblo vlídnější nežli jeho předchůdce. Konečně mně sňali pásku z očí. Vidím, slyšíte, vidím! Je to pro mě dobré, nebo není? Budu se teď dívat na vlastní bezmocnost. Nápor světla dopadl tak mocně, že jsem se musel zastavit a chytit se kamenného zábradlí. Sevřel jsem rychle víčka. Když jsem je opět otevřel, mžitky se přede mnou rozplynuly. Vedle sebe vidím skloněné muže. Nehartusí, čistí mně oděv. Pootočil jsem hlavu, za mnou klesají schody dolů, na stupních se tlačí zbrojní lidé. Zamračené tváře, spíše nedobré a nepřátelské, které napovídají, že by mě jejich majitelé nejraději odklidili ze světa. Musejí teď čekat kvůli mně na schodech, chtěli by raději sedět u plných okřínů.

Pojednou se objevil jejich velitel. Má helm, ozdobený rohy, na prsou znak rozpjatého orla. Když velitel promluvil, poznal jsem hlas, který se mě zastal u řeky. Dívám se důstojníkovi do očí. Neuhnul, jeho pohled není zlobný. Dříve než jsem mu položil otázku, řekl mně moravskou řečí. „Vedu tě, kníže, ke královu synu Karlomanovi.“ Oslovil mě jako vladaře, a dokonce mým jazykem.

„Kde jsem?“ zeptal jsem se.

„Hrad se jmenuje Adlerberg,“ odpověděl. „Příliš se neptej.“

„Jsi služebník krále, nebo knížete Karlomana?“

„Vidíš přece královský znak na mých prsou.“

„Jak ti říkají?“ Nedostávám odpověď. „Uvolni mně řetěz. Jsem kníže, nejsem zločinec,“ vyzval jsem velitele.

„Pojd’.“ poručil přísně. „Kníže Karloman čeká.“

Usmál jsem se ježatě. „Rád věřím.“ Zvedám nohu namáhavě na další schod. „Ještě něco, veliteli,“ říkám, „jak to, že mluvíš moravskou řečí?“

„Musíme přece znát jazyk svého nepřítele.“

„Stejně ses ale ke mně choval slušně.“

Adlerberg je pevný hrad. Jdeme dlouhou chodbou. Velitel se cestou ke mně naklonil. „Povedu tě ještě ke králi Ludvíkovi do Řezna.“

„Tedy ne do Pasova?“

„Bezpochyby ne.“

„Kdo jsi?“ ptám se horečně.

„Woltmar, ale teď už buď zticha.“

Jak bych Karlomana neznal! Sedí v dřevěném křesle na kožišině, kolem něho velmoži, nemám čas si je prohlédnout. Jizba dlouhá, polotemná s nízkým stropem.

Světlo od okna padá na Karlomanovu tvář. Hubený, naryzlý, trochu podobný otci králi Ludvíkovi. Nečekám od něho nic přívětivého. Je úskočný. Několikrát jsme spolu jednali, rozhovor se vždy zvrhl v hádku a psí štěkot. Kníže se v křesle poněkud nadzvedl, neskryl neklid.

Má bodavé oči. Mezi velmoži slyšet hlasy. Woltmar mě vede ke knížecímu křeslu. Uklání se a odstupuje. Jeho zbrojnoš stále drží konec řetězu v ruce. Karloman na mě hledí mlčenlivě, posměšek v koutcích úst. Vychutnává podívanou a dopřává ji i svým pochopům.

Přemáhám únavu a hněv. „Tví lidé mě jali, jako bych byl pod tvou mocí, a dali mě do želez. Víš o tom vůbec, kníže?“ ptám se.

Karloman odpovídá sebevědomě. „Vím. Byl to můj rozkaz a také přání mého otce krále.“

„Jakým právem?“

V knížecí družině se ozývají reptavé hlasy. „Buď rád, že ještě žiješ,“ odpovídá kníže.

„Ptám se tě, jakým právem jsi mě zajal?“

„Jsem svrchovaný moravský vladař.“

Z hloučku vystoupil otylý šlechtic s dlouhými splihlými vousy, který vodí Karlomanovo vojsko do boje jako jeden z vojevůdců.

Šermuje nenávistně rukama, musel přede mnou dvakrát utíkat od hradeb pevnosti. „Byls, ale nejsi už,“ vybafl. „Brzo ti sklapne zobák, nebudeš už kokrhávat na palisádách.“

„Napomeň ho, kníže,“ říkám, „má uštěkanou mordu.“ Karloman se směje, družina nevraživě vykřikuje.

„Zvykej si na nové postavení,“ volá kdosi. „Budeš rád, když ti teď dají odklízet sviňskou mrvu.“

„Bzdinu mu dají mrvu, spíš špalek nebo konopné osidlo.“

Zmáhá mě slabost. Unavené nohy vypovídají službu.

„Poruč, Karlomane, abych se posadil.“

Rozhodil pitvorně rukama. „Není na co. Je tu jediné křeslo, a na tom sedím já. Chceš-li, posaď se na zem.“

Souhlasný smích. Vyrážím proti knížeti, řetěz mě strhuje nazpět.

Padám vyčerpaně na podlahu. Nabyl jsem jasného vědomí teprve tehdy, když se síň vyprázdnila. Blízko křesla mluví Karloman s jakýmsi šlechticem. Nade mnou se naklání zbrojnoš, hlídající konec řetězu. Velitele Woltmara vidím stát opodál.

Přistupuje ke mně kníže. „Nakonec jsme tě přece dopadli,“ pochvaluje si.

Mlčím.

„Řekneš si, že zradou, ale to nevadí. Účel světí prostředky. Bylo potřeba svrhnout tě ze stolce, jinak by rostla tvá troufalost do mračen.“

Ležím na zemi, obrátil jsem se ke Karlomanovi zády. Neodpovím, za nic na světě už nepromluvím. Nedám se vydráždit. Kníže na to čeká. Je mi nesnesitelný. Je stejný jako Svatopluk, našli se, podali si ruce. Zaskočili mě. Kolikrát stál ryšavý Karloman u mých dveří a prosil, abych mu pomohl proti otci králi. Dám ti hradišť, kolik budeš chtít, můžeš si vybrat nejtučnější krajinu v Marce, jen mi dej své udatné vojáky. Vtrhnem do Řezna, vybereme domýšlivého panovníka jako vosí hnízdo, králem se stanu já, ty budeš mým nejmocnějším sousedem. Žádný vazal a poplatník, ale rovný s rovným.

Nevěřil jsem tenkrát lišce, ale pomohl jsem, zanedlouho Karloman zradil a spojil se s otcem. Pak jsem je hnal z Moravy, opět kníže přišel žebrat o spojenectví. Věrolomník, záludný člověk, ale teď, běda, dostal jsem se do jeho spárů, nebude mi dobře.

Mé mlčení Karlomana dráždí. „Proč nemluvíš? Jsi i v řetězech povýšený. Na tvém místě bych prosil. O holé hrdlo bych prosil, protože král se nebude s tebou mazlit. Nezajímá tě ani to, co s tebou francký panovník udělá?“ Octl jsem se na zemi v okovech. Moravský kníže, držitel mocných hradišť, nezměrného bohatství a početného vojska. Nyní červ, kterého může francká škorně zašlápnout. Svantovíte, nebo i ty, Ukřižovaný, cožpak mě nevytrhnete z ponížení? Vždyť se mě zmocnil největší odpůrce! V Karlomanovi roste hněv. „Budeš rád prosit o rychlejší smrt, protože ti s otcem připravíme peklo na zemi. Nakonec tě sprovodíme ze světa, tvou državu rozdupou koňská kopyta, tvé lidi odvlečeme do otroctví, tvé ženy zneuctíme. Ani jediný keř, ani hrst hlíny nebude patřit moravské zemi. Opovážila se nám postavit do cesty.“

Hryžu se krvavě do rtů, abych nepromluvil, z očních důlků mně tekou bezmocné slzy.

„Jsi domýšlivec, otec tě však naučí mluvit.“ Kníže mě kopl botou do břicha. Ztratil jsem vědomí.

Tehdy v čase slunovratu poslal nitravský kníže Svatopluk oblíbence Bajana Kaulease tajně na Moravu, aby obhlédl stavbu rozšiřovaného velehradského hradiště a odhadl sílu jeho zbrojné čeledi. Bajan se nesměl ukazovat v knížecím městě, proto místo návštěvy otcovy dílny vyhledal rodný dvorec pod hvozdem u řeky Rusavy.

Hospodářství vedl otrok Pyrič, kdysi ho koupil Simeon Kauleas po válečném tažení v Panonii a osvobodil ho. Pyrič nebyl ani černý, ani bílý, nevyznával křesťanství ani se neklaněl bůžkům, vládl jen neúprosně důtkami, kterými udržoval pracující čeládku v poslušnosti.

„Dnes truchlí, pane, země, voda a vzduch,“ připomněl Pyrič Bajanovi u oběda, když služky uklízely stůl. „Ve Vlčenci chystá Tyr oheň k poctě praboha Peruna. Říkali brtníci z Rusavy, že žrec upálí na usmířenou chorého pasáka Goricu.“

Bajan házel obrovskému psovi pod stolem kost s masem. Zeptal se chytře. „Co ty, Pyriči? Co ty na to říkáš?“

„Já?“ Otrok se poškrábal na kostnatých prsou. „Co já? Nevěřím v tvého Ukřižovaného, ani v Peruna, ani v bohyni Ladu. Mně je to jedno. Ať Tyr usmaží kohouta nebo pasáka.“

Bajan vyhledal navečer v komoře oruží. Vzal meč, tesák a luk, který koupil otec od osmanského zbrojíře, naplnil toulec šipkami.

Psovod vedl zdivočelé vlčáky, dva ozbrojení pacholci doprovázeli pána na koních.

Den byl nekonečně dlouhý. Nejdelší v roce. Slunce jako by se zabydlelo na obloze.

„Buď opatrný, pane,“ upozorňoval Pyrič Bajana.

„Dnes je celá země v pohybu. Vládnoucí bohové požadují roční oběť.“

„Říkal jsi, že v nic nevěříš,“ posmíval se Bajan.

„Ať věřím, nebo nevěřím. Ale živly jsou, a těch se bojím.“

Bajan vjel do pralesa první, za ním družina, na prsou měl pro jistotu kozlí kůži, kdyby mu větropán zmátl cestu. Věděl, že se v těchto chvílích hemží hvozd bosorkami a věsticemi a jejich bláznivý rej že započne při první hvězdě. Bajan se smál, kdysi ho křtil bavorský kněz a pověděl mládencovi o Duchu svatém, vystupujícím z očišťující vody, která zapudí kdejaký přízrak. Mladý Kauleas viděl své lidi, jak u černé tůně pod skalou trhali kapraď a dávali si ji za pásy.

Zastavili pod Vlčencem v okamžiku, kdy se za protější horou propadalo oranžové slunce do zlatých par. Kauleas poručil otevřít měch s medovinou a nalil do nádob čeledi nápoje. „Pijte, čeká nás práce.“

„Co chceš dělat, pane?“ lekl se starší pacholek. Hleděl vzhůru mezi balvany, pod kterými bydleli v děrách obyvatelé Vlčence, Horalé tu na stráních pásli ovce a kozy. Sbírali lesní plody a med a neuznávali nad sebou žádného pána. Nebrali na vědomí ani velmože Střezimíra, který ovládal okolní krajinu z blízkého rusavského hradiště.

Bajanova čeleď se podnapila a psy uklidnila zvířecími kostmi. Nebe se osypalo hvězdami, z děr pod kameny vylézaly postavy s hořícími pochodněmi. Na protějších kopcích vyšlehly z temnoty večera ohně. Pohanský svatvečer slunovratu započal.

Na planince pod plochou skalou sešla se dědina Vlčenec. Chlapi a mužská mládež byli jen v ovčích nebo medvědích kožišinách, děvčata polonahá s věnci na hlavách a se zástěrami z listí kolem beder. Na skálu se vybelhal stařec, měl bílé vousy po pás. Bajan věděl, že je to žrec Tyr. Před lety ho spatřil u černé tůně pod smrky, od těch dob se čaroděj nezměnil. Držel v ruce dřevěného bůžka, opisoval jím podivné kruhy, chlapi poskakovali a vydávali hrdelní zvuky, dívky se daly do tance, jehož spád se zrychloval. Mezitím se stahovaly ke skále ženy a děti a kladly ke žrecovým nohám na hromadu suchou kůru. Ozvaly se tóny duté píšťaly, z kterési díry vyváděli dědiníci pasáka. Jeden vlekl na rameni kládu, ke které Goricu přivázali. Aby nebylo slyšet nešťastníkovo vytí, vesničané zesílili pokřik a začali metat hořící pochodně do vzduchu. Všichni čekali na Tyrovo znamení. Jakmile žrec požehná Perunovou soškou rozvášněnému houfu, vhodí chlapi do hromady kůry pochodně a za nimi smetou do ohně pasáka Goricu.

Bohové dnes žádají roční oběť, vzpomněl si Bajan na slova otroka Pyriče. Mladý Kauleas, rozjařený medovinou a nezvyklým divadlem, sledoval jako ostříž žrecovo počínání. Vzal do rukou osmanský luk a položil na tětivu opatrně šipku s ostrým hrotem.

Někdo mu sevřel vzápětí loket. „Šílíš, pane?“ vyjekl zděšeně starší pacholek. „Copak nevíš, že země, voda a vzduch jsou dnes v divokém pohybu? Kolem nás poletují strigy a bosorky.“

Bajan se zachvěl. Připomněl si však křesťanského Ducha, který vystupuje z očistné vody a plaší nekalé příznaky. „Pusť,“ rozkřikl se, „nebo tě probodnu mečem.“

Tyr sestoupil ze skály. Chlapi postavili k hromadě kládu s přivázaným Goricou. Prostranství ztichlo. Žrec zvedl sošku Peruna vysoko nad hlavu a rozhlížel se obezřele kolem. Dříve než mohl požehnat dědiníky, zafičela vzduchem šipka, vypuštěná z Bajanovy tětivy. Zasáhla čarodějníka do prsou, stařec se svalil na zem.

Vznikl divoký zmatek. Chlapi s pochodněmi se shlukli kolem mrtvého čaroděje, začali pronikavě křičet a klnout, ženské pištěly, kdosi vhodil pochodeň na hromadu suchých kůr. „Sám Perun, sám Perun poslal na Tyra smrt.“

Nejstarší z chlapů poručil odvázat ovčácké psy. Zvířata se vrhla do křoví, kde se skrýval Bajan se svými lidmi. Jeho psi podnikli nerovný souboj s ovčáckými strážci, Bajan vytrhl meč, po jeho příkladu tasili i zbrojní pacholci a začali odrážet útok rozvášněných vesničanů.

Zápas by se býval pro zlatotepcova syna skončil neblaze, nebýt náhody. Kníže Střezimír z Rusavy se doslechl o chystaném upálení pasáka Gorici a vyjel večer z hradiště s ozbrojenou čeledí na Vlčenec. Dostavil se včas. Dědiníkům zabránil uvrhnout pasáka do ohně a z rukou jim vydral zraněného Bajana. Kauleasovi čeledíni byli popáleni od pochodní.

Střezimír uviděl usmrceného žrece. Vyprostil z jeho prsou šipku, prohlížel ji. Poznal vzácnou práci. „Byls to ty, kdo Tyra zavraždil?“ zeptal se příkře Bajana.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Králův zajatec