Julian Gough

Spojení

Originální název: Connect

Vydáno u Picador, London 2018

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Julian Gough 2018

First published in 2018 by Picador, an imprint of Pan Macmillan, a division of Macmillan Publishers International Limited.

Translation © Marie Dupalová, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8989-9 (epub)

ISBN 978-80-243-8990-5 (mobi)

Solaně Joy,

která mi zachránila knihu a život.

„Rozumný člověk se přizpůsobí světu, ale nerozumný člověk se neustále snaží svět přizpůsobit sobě. Veškerý pokrok tedy závisí na nerozumných lidech.“

GEORGE BERNARD SHAW,

Člověk a nadčlověk

„Nejdřív vytvoříme nástroje a nástroje pak utvoří nás.“

OTEC JOHN CULKIN

shrnuje myšlenky

Marshalla McLuhana, 1967

1 - CHLADNÁ POUŠŤ

Tohle je román, který se odehrává v budoucnosti. Ale taky je to pravda.

Stane se to, stane se to přesně takhle, a to brzy. Vím to z důvodů, které brzy pochopíte.

Kdo jsem já? To je zajímavá otázka. Někdo samozřejmě skládá tyto věty, někdo píše tuto knihu. Chlapík, jehož jméno je napsané na obálce. Fyzicky to dělá zrovna teď, v Berlíně, na starém notebooku, u ještě staršího psacího stolu, v rohu svého pokoje.

Ale já to nejsem.

Tohle je román. Odehrává se v budoucnosti. Ale taky je to pravda. Nebojte se, všechno to nakonec bude dávat smysl.

1

Bez zaklepání vejde do Coltova pokoje.

Její syn už má zase na hlavě helmu. Mává pažemi, hýbe hlavou. Je ve svém herním světě. Pro něj je naprosto skutečný.

Černý plast mu zakrývá jen oči, nos a uši. To mu na vytěsnění vesmíru stačí.

Neslyší ji. Ani ji nevidí.

Naomi nesnáší ho takhle sledovat, jenže si nemůže pomoct. Tolik se podobá otci. Je stejně hezký. Hezčí.

Colt po někom vystřelí. Klekne si na jedno koleno. Vystřelí po někom dalším. Skrčí se před opětovanou palbou. Naomi všechna ta gesta moc dobře zná. Viděla je už tolikrát.

Všechny je postřílel. Rozváže dívce pouta. Začne ji líbat, nebo možná ona jeho. Podle zvuků vycházejících zpod helmy se to nedá říct jistě. Jeho matka ale přesně ví, co před sebou Colt právě vidí. Dívá se na svou vysněnou ženu, skrovně oděnou. Vytvořili ji s jeho kamarády – jsou to převážně puberťáci z Ameriky a Ruska – takže: malý nos. Velká prsa. Úzký pas. Pořádný zadek.

Stojí sám vedle postele a kalhoty pyžama se mu vepředu začínají kulatit. Boule se zvedá a začíná měnit úhel.

Ve skutečném životě s dívkou snad téměř nikdy nemluvil.

Naomi zamrká a odvrátí zrak. Rozhlédne se po synově malém, tmavém pokojíku. Zatažené závěsy zadržují jasný pouštní rozbřesk.

Malý stůl zabírají elektronická zařízení a nástroje.

Hromady starého oblečení na židli, na zemi. Takový svinčík.

Šest nebo sedm prázdných skleniček ve stínu pod postelí není skoro vidět. Všechny skleničky z kuchyně. No, uklidí je potom.

Otočí se a bosýma nohama vyjde po dřevěné podlaze z pokoje ven.

Tiše zavře dveře.

Krátkou chodbou projde do koupelny. Připraví si kartáček.

Pasta na citlivé zuby.

Tři minuty pečlivě čistí. Nahne se nad umyvadlo a proudem vody z kohoutku si vypláchne ústa. Narovná se, opláchne kartáček a pohybem palce osuší štětinky. Kartáček položí na okraj umyvadla. Vedle synova.

Skoro osmnáctiletý a ještě nepolíbený. Ach, Colte.

Znovu bere kartáček do ruky. Zhluboka se nadechne a zavře oči. Čistí dál, tlačí suchým kartáčkem, až jí začnou krvácet dásně.

2

V kuchyni přehodí Naomi přes opěradlo židle hedvábné sáčko. Má ho po matce, je to jedna z mála věcí, které si s sebou dovezla z Nankingu. Naomi nepřítomně rameno sáčka hladí, jako by ho matka pořád měla na sobě. Přátelský hlas ledničky, z nějž jí skřípou zuby, jí za zády vesele zazpívá: „Nezapomeň si tabletku, Naomi!“

Nu což. Coltovi se to líbí. Aspoň myslím… Těžko říct.

Přejde k lednici, vytáhne krabičku s tabletkami a zavře dveře. Zatáhne za vzduchotěsné víčko a krabička se s lupnutím otevře. Olízne si malíček a bříškem prstu vyloví jednu drobnou zelenou tabletku. Spolkne ji nasucho. Zaváhá.

Znovu otevře ledničku a vyndá stříbrnou plechovku s čerstvou mletou kávou.

Ohlédne se ke dveřím kuchyně. Kdyby tu Colt byl, vynadal by jí. Obvykle přichází do kuchyně hned po ní. Nejspíš bude pořád zabraný do hry. To je dobře.

„Káva potlačuje vstřebávání,“ ozve se lednice a Naomi ví, že si to jen namlouvá, ale… hlas zní smutně. Ne, je to ještě horší. Zní zklamaně.

„Nedoporučuje se kávu pít po dobu jedné hodiny od…“

„Prosím tě, sklapni,“ okřikne ji Naomi. Lednice sklapne.

Naomi opatrně položí stříbrnou plechovku na linku. Tiše sejme víčko. Nakloní se nad otevřenou plechovku a vdechne teplou, bohatou, hořkou, spletitou, uklidňující vůni.

Pak začne hledat svoji moka konvičku a její vědomá mysl zuří a prská a říká ne, ne, ne.

Ale ano. Horní police…

Sundá malou hliníkovou konvičku. Odšroubuje uzávěr.

Ruce samy nalévají vodu, nabírají kávu, zavírají konvici a její vědomá mysl opakuje ne, ne, ne.

Zapne starý elektrický vařič.

Tohle opravdu není nejlepší nápad…

Ohřeje trochu mléka. Malým ručním šlehačem z něj vyšlehá tuhou pěnu a káva mezitím v hliníkové konvičce začne vřít a probublávat.

Káva potlačuje vstřebávání… Ruce jí připravují cappuccino. Musím si hlídat hladinu…

Připraví Coltovi smoothie a položí ho na stůl. Postaví na stůl krabici müsli.

Otevře skříňku, zvedne misku. Ne, počkat. Tohle müsli chutná po kávě divně. A ona by radši tu kávu. Vrátí misku zpět.

Najím se v laboratoři.

S povzdechem se posadí a zvedne hrnek ke rtům.

Do kuchyně vejde Colt. Helmu má pořád na hlavě, hru ale vypnul, takže hledí je průhledné. Vidí na ni.

Ruka s hrnkem jí vystřelí dopředu, aby kávu schovala za krabici s müsli. Teplá pěna se převalí přes hranu na ouško a na její ruku, pak líně dopadne na stůl.

Do prdele práce.

Zvedne hrnek zpět k ústům a pomalu vypije první, rozvážný doušek.

Káva je výborná.

„Na stole máš smoothie,“ řekne Coltovi. Ten se podívá na kávu v jejích rukou.

„Ty sis vzala tabletku dřív, nebo co?“ zeptá se.

„Vypij si smoothie,“ odvětí ona. Colt si dojde pro brčko. Zelené, ladí s jeho snídaní. Sedne si naproti ní.

„Na tabletku bys kávu pít neměla“, poznamená. „Potlačuje vstřebávání.“ Naomi položí hrnek a olízne si z ruky pěnu. Znovu ho zvedne a dá si další doušek. Pak s předstíraným francouzským přízvukem zavrčí: „No, třeba chci být potlačená.“

Colt se zamračí. „To nedává smysl, mami.“

Naomi natáhne ruku, otočí velkým neviditelným kolečkem a řekne:

„Cvak.“

Poslední dobou to dělá, jen když opravdu, opravdu potřebuje změnit téma. Když je jí jasné, že by rozhovor skončil křikem a pláčem.

Colt téma změní. „Už jsi dostala toho šimpanze?“

Naomi zasténá a znovu se natáhne po neviditelném kolečku. Colt se skoro nepostřehnutelně pohupuje na židli tam a zpátky.

Ruka se jí zastaví ve vzduchu. Ne. Je to oprávněná otázka. Spustí ruku zase dolů. „Nedají mi ho.“

Colt se napije. „Proč ne?“

„Je to moc peněz. Moc papírování. Etické komisi se to nelíbilo. Vyjmenovali mi asi patnáct důvodů.“

Colt se usměje tím ustaraným úsměvem, který znamená vážně? Ona odpoví pokrčením ramen a svým úsměvem, který znamená ne, to přeháním. „Pět šest důvodů,“ opraví se.

„Mohla by ses ještě jednou odvolat,“ podotkne Colt.

„To bych mohla.“

„Ty to vzdáváš.“

„Ano.“

„Můžeš to prostě otestovat na mně, mami.“ To má být vtip? Jenže on nikdy nevtipkuje. Bože můj, on to myslí vážně.

„NE, Colte.“

„Já ti věřím.“

„Colte, je to zcela experimentální, nikdy netestovaná procedura…“

„Není netestovaná, vždyť funguje…“

„Funguje na myších! Ne na lidech.“

„Ale…“

„… a trvalo mi celé měsíce, než jsem ji uzpůsobila pro myši, a to myši nejsou nijak složité. Nemusela jsem řešit zachování vzpomínek nebo osobnosti…“

„Ale ten problém se strukturou buněčných membrán už jsi vyřešila…“

„Jak to víš?“ Ostře, mluví na něj moc ostře, a on sebou cukne. Nakrčí ramena. „Colte?“

Colt ale zavře oči a začne si broukat. Tohle by mohlo dopadnout špatně…

Naomi chce obejít stůl a uklidnit ho, pohladit ho, obejmout ho, ale nemůže – v tomhle stavu jsou pro něj její objetí jako elektrické šoky, vzpíná se a křičí –, a tak se začne pohupovat také, nevědomky soucítí s jeho pohyby a sleduje, jak se mu tvář křečovitě svíjí. Bože můj, dnes se opravdu snaží se mnou spojit.

Ano Colte, děkuji, ach ano, mám tě ráda, vrať se ke mně… Otevře oči, ale nepodívá se na ni. „Četl jsem tvou novou studii.“

„Colte, nemůžeš…“ Snaží se hlas zklidnit, nechce, aby se před ní uzavřel, ale z nějakého důvodu je vyděšená. A rozzlobená.

Pohlédne směrem ke kuchyňské lince, ke svému displeji, ten je ale vypnutý a složený jako list papíru. Ne, samozřejmě, musel si ji přečíst u ní v kanceláři. Jediná kopie je v jejím datovém sejfu.

„Colte, prosím, musíš se mi přestat nabourávat do souborů. Není to fér. Potřebuju trochu prostoru. Trochu soukromí.“

„Ty problémy jsi vyřešila.“ Odmítá se na ni podívat. Zamumlá: „Už jsi připravená posunout se k primátům. Prosím.“

„Vyřešila jsem staré problémy. Ale pořád se objevují nové.“ Naomi se vrtí na židli, pokouší se mu podívat do očí. „Poslouchej, prvních pár primátů to realisticky nejspíš zabije. Oficiální posouzení rizika neznělo vůbec dobře. Proto mi etická komise nechce…“

„Ale oni nechápou, jak je to důležité.“

„Rámcově jsem jim vysvětlila…“

„Já tu tvoji žádost četl. Vůbec jsi jim neřekla, že…“

„Colte, já ani sama nevím, jestli to vůbec chci dělat.“

„Proč, bojíš se, že by se na tebe naštval Bůh?“

Teď zase ztuhne ona. „Podívej, měnit lidi… takhle zásadním způsobem…“ O posvátnosti lidského stvoření mluvit nemůže, to by ho jen rozčílilo, musí to podat nějak jinak. „… není to jen o náboženství. I ze světského, etického hlediska – jakmile máš dvě různé třídy lidí…“

„Ne, ty upravuješ podmínky.“ Po několika letech diskuzí o náboženství se už Colt naučil proti ní argumentovat uvnitř její vlastní logiky.

„Pokud tě Bůh stvořil,“ pokračuje, „je přece možné, že by mohl jednat tvým prostřednictvím.“

Ano. To už ji napadlo. Ale co když to tak není?

„Nebudeme se hádat o náboženství,“ zarazí ho. „Budeme akorát hrát argumentační hry a nikam se nedostaneme.“

„OK,“ řekne Colt.

Oba jsou experty na OK toho druhého. A tohle OK není dobré. Naomi si prohlíží jeho obličej. Colt sklopí zrak. Znovu se napije svého smoothie.

„Přijali na StemCellConu tu původní studii?“ řekne Colt.

„Ne.“

Nedluží mu žádné vysvětlení. Colt pije dál.

Nastane ticho.

„Poslala jsi ji tam?“

Tohle už je ale absurdní. Kdo je tady rodič? „Broučku, neřeš to, už je po termínu.“

„Ale kdybys…“

„Už jsi zas bojoval,“ přeruší ho Naomi.

„Kdy?“

„Dneska ráno.“

„Aha, jo. Říkal jsem jim pořád dokola, znova a znova, že bojovat nechci. Ale oni prostě chtěli.“

Naomi si povzdechne tak hluboce, že se v pěně cappuccina vytvoří dolíček a zůstane tam. „A cos tedy udělal?“ Vypije třetí doušek. Není špatný. Ten první je ale vždycky zdaleka nejlepší.

„Dal jsem si nekonečně munice, všechny jsem je zabil a vzal jsem jim ženy.“

„Colte, já nechci, aby ses takhle choval.“

„Ale to nejsou opravdové ženy, mami. No, ukázalo se, že jedna byla…“

„Ne, já nechci, abys zabíjel lidi jen proto, že ti vadí.“

„Je to jenom hra, mami.“

Počkat. V jeho hlase zaznělo něco zvláštního… „Jak to myslíš, že jedna byla opravdová?“

Colt ale rázně zavrtí hlavou. Nechce o tom mluvit.

Když si Naomi představí, jak se Colt snaží být mužem s opravdovou ženou, polije ji vlna horkého studu, a tak představu zatlačí dozadu, k ostatním věcem, o nichž nechce přemýšlet. Pokud si o tom bude chtít někdy promluvit, řekne mi.

Dá si další doušek. Pije pomalu, snaží se si ho vychutnat. Kdyby tak všechny doušky mohly být první.

„To je přesně ten problém, Colte,“ řekne. „V opravdovém světě tohle dělat nemůžeš.“

„Co?“

„Nemůžeš si jen tak měnit pravidla, jak to vyhovuje tobě.“

„Ale ty chceš věci měnit, mami. Měníš je v laboratoři. Měníš pravidla života.“

„Ne, já je nechci měnit. Jsem vědkyně. Chci je jen pozorovat a pochopit.“

Colt vrtí hlavou. „Nemůžeš věci pozorovat, aniž bys je měnila. Jsi součástí vesmíru. Už když získáš nové informace, je to změna.“

Proč s tím vůbec začínala? Teď přestal pít svoje smoothie.

„Hrát hru a provádět vědecký výzkum,“ brání se ona, „v tom je rozdíl. Veliký rozdíl.“

„Dobře, super, tak je tam rozdíl. Proč pak nemůžu měnit pravidla? Je to moje hra. A občas se ukáže, že pravidla jsou hloupá.“

„V reálném životě nemůžeš mít nekonečně munice. V reálném životě tě mohou zabít.“

„Já poznám rozdíl, mami.“

Naomi se podívá na hodiny. Času mají spoustu. Když už se tedy budou hádat, proč se nepohádat o těch důležitých věcech? Naplní si ústa z poloviny kávou. Jazykem ji protlačí dopředu ke rtům, vtáhne zpět skrz zuby, polkne. „Myslím, že v té helmě trávíš moc času.“

Colt se zase začne pohupovat tam a zpět. Ale neuzavírá se, snaží se komunikovat. Lepší se.

Odkašle si. „Jeden člověk z Číny hrál šest dní v kuse. Nespal. To je rekord.“

Panebože. „Poslechni, občas si tu helmu sundat musel…“

„Ne.“ Colt se začíná pohupovat rychleji. „Ani jednou.“

„Dobře, dobře! Tak si ji nesundal.“ Tohle nikam nevede. Tohle nikdy nikam nevede.

„Jeden chlap to vydržel osm dní,“ řekne Colt, „ale ten umřel.“

3

Když se konečně dohádají, Colt odejde do pokoje.

Naomi odkráčí ven do horkého pouštního vzduchu a práskne za sebou dveřmi.

Sakra.

Velká gesta nikdy nefungují. Zapomněla jsem si sáčko.

A displej.

Potichu se vrátí dovnitř, posbírá věci a zase odejde. Dveře za sebou tentokrát opatrně zaklapne.

Když prochází kolem malých keříků mračňáku, utrhne si hrst lístků a strčí si je do kapsy.

Dojde ke starému pontiacu pod markýzou.

Sáčko přehodí přes sedadlo spolujezdce s takovou vervou, že několik lístků z kapsy vypadne a vysype se na podlahu. Povzdechne si a usadí se za volant. Dobrá, máme tady nový den… Neochotně zapne displej. Ten se rozloží na velikost dlaně a rozzáří se připomínkami, upozorněními, špatnými zprávami…

Hmmm. Upozornění ze hry, z dnešního rána. Colt spustil rodičovskou kontrolu. A nebylo to jen varování. Hra ho odpojila. Takže s tou ženou určitě něco dělal, nebo se o to aspoň pokoušel. Anebo se o něco pokoušela ona…

O tomhle teď opravdu přemýšlet nechci.

Auto nastartuje a Naomi kritickým uchem naslouchá bzučení elektromotoru. Nechrastilo tam něco? Ne.

Ostrá vůně mračňáku ji uklidňuje. Vyjede na silnici a zamíří do práce. Ví, že je to strašné auto, každý jí to říká, ale koupila si ho za vlastní peníze a má ho ráda. Kdyby něco pokazila, aktivují se bezpečnostní opatření. Nedává to smysl. Dobře ví, že novější a plně automatizované auto by bylo daleko bezpečnější, ale nemít nad ním kontrolu by ji znervózňovalo. A i když se to děje jen vzácně, do automatického řízení se občas někdo na dálku nabourá.

V Nevadě je naštěstí řídit vlastní auto pořád dovolené, jen to znamená dražší pojištění.

V Nevadě je vlastně pořád dovolené skoro všechno, hlavně když jsou z toho peníze.

4

Caseyho biologické výzkumné zařízení je posazené vysoko na slunné straně údolí, několik kilometrů od rozpínajícího se východního okraje Las Vegas. Tady jsou pozemky ještě levné. I v budoucnu tady bude klid – jelikož občas pracují s patogeny, nesmějí ze zákona mít žádné sousedy. Vystoupá po hřebenu, spustí se do údolí a ohlédne se do zpětných zrcátek. Už když byla silnice jen asfaltová, vždy se nad ní po ránu vzduch mihotal horkem. Teď ji potáhli vysoce účinnou, matnou černou vrstvou na zachycování solární energie.

Naomi si tuhle oblast nejnovější sekce federální sítě solárních dálnic oblíbila, a nejen proto, že nabíjet si auto elektřinou ze solární vozovky po cestě do práce je levnější než to dělat doma…

Tak, tady to je. Načasovala si to tak akorát. Slunce už černou řeku silnice rozpálilo natolik, že se na ní usadila tenká vrstva horkého vzduchu, kterou na místě drží dlouhé míle nehybného, hustého a chladného ranního horského vzduchu.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1 - CHLADNÁ POUŠŤ

1

2

3

4

2 - ČERVENÉ KRVINKY

3 - MOTÝL PROBOUZEJÍCÍ SE V ZIMĚ

4 - KAŠE Z HOUSENEK

5 - PROUDY

6 - TVRZENÍ SYSTÉMU

7 - PTÁK ULIČNÍK

8 - MAPA A ÚZEMÍ

9 - KÉŽ BYCH MĚLA ŘEKU, PO NÍŽ ODBRUSLIT

10 - PŘETEČENÉ ZÁSOBNÍKY

11 - PULZ OBRATU

12 - VŠECHNO SE ODEHRÁVÁ NARÁZ