Tony Parsons

Třináctá oběť

Originální název: Die Last

Vydáno u Century, a division of The Random House Group Limited, London, Great Britain 2017

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2017 by Tony Parsons

Translation © Michaela Teličková, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8959-2 (epub)

ISBN 978-80-243-8960-8 (mobi)

Pro Roba Warra z Highbury,

Muswell Hillu a Hove

Jak často jsem ležel v dešti na cizí střeše

a myslel na domov.

William Faulkner,

Když jsem umírala

PROLOG

Dívka z Bělehradu

První věc, kterou jí vzali, byl pas.

Z kabiny náklaďáku seskočil muž a zaluskal na ni prsty.

Pas už měla nachystaný v rukou, připravená na první setkání s nějakou úřední osobou, a když ho tomu muži podala, uviděla ve slabém světle bělehradských pouličních lamp, že už v ruce drží celý štos dalších pasů. Její srbský pas byl vínově červený, ale ostatní pasy takové nebyly – byly zelené, modré a jasně červené, pocházely z mnoha různých míst. Ten muž zastrčil její pas pod gumičku, která držela celou hromádku pohromadě, a schoval je do kapsy tlustého zimního kabátu. Myslela si, že doklady si bude moct nechat.

Podívala se na něj a zalapala po dechu. Jednu stranu tváře měl pokrytou starými jizvami – rozervaná pokožka vypadala, jako by kdysi dávno roztála a zase ztuhla do nové podoby. Pak muž luskl prsty podruhé.

Zmateně se podívala na svého mladšího bratra. Ukázal na její kufr – ten muž kufr evidentně chtěl. Pak ale promluvil anglicky, i když to nebyla mateřština ani jednoho z nich.

„Žádný místo,“ řekl příkře a ukázal na náklaďák. Dívka tvrdohlavě sevřela držadlo svého kufru a uviděla přitom, jak se v očích toho muže najednou rozhořel čirý hněv.

Zaluskal prsty. Pustila kufr.

Kufr byl už druhá věc, kterou jí sebral. Šla jí z toho hlava kolem. Neuplynula ani minuta a ona už se vzdala pasu a přišla o majetek. Cítila z toho muže pot a cigarety a vůbec poprvé se zamyslela nad tím, jestli nedělá obrovskou chybu.

Podívala se na bratra.

Třásl se zimou. V Bělehradě bývá v lednu třeskutý mráz a průměrná teplota se tu drží jen kousek nad bodem mrazu.

Objala ho. Byl to vytáhlý šestnáctiletý kluk v brýlích, které na jedné straně držely pohromadě jenom díky izolepě. Skousl si ret a snažil se ovládnout. Opětoval jí objetí a odmítl ji pustit a držel ji pořád i ve chvíli, kdy se od něj něžně odtáhla. Na obličeji měl nesmělý úsměv, když nadzvedl telefon do výše jejich hlav. Usmáli se na červené světýlko svítící ve tmě, zatímco je vyfotil.

Pak ji muž s roztavenou tváří vzal za paži těsně nad loktem a zatáhl ji k náklaďáku. Nezacházel s ní zrovna jemně.

„Žádný čas,“ řekl jí.

V zadní části náklaďáku naproti sobě seděly dvě řady žen. Všechny se otočily, aby se na ni podívaly. Byly tam černošské tváře. Asijské tváře. Tři mladé ženy, co mohly být sestry, zahalené v hidžábech. Všechny si ji prohlížely, ale ona nespouštěla oči ze svého bratra, který stál na prázdné bělehradské ulici a v ruce držel její kufr. Zvedla ruku na rozloučenou a on otevřel pusu, aby jí něco řekl, jenže zadní dveře se najednou s bouchnutím zavřely a její bratr zmizel. Tak tak se udržela na nohou, zatímco se náklaďák dal do pohybu směrem na sever k hranici.

Za světla osamocené žárovky na stropě náklaďáku uviděla, že se tam spolu s nimi nachází i krabice. Spousta krabic a všechny byly stejné.

Stálo na nich: Birnen – Arnen – Nashi – Peren – Grushi – Pere – Peras – Poires.

„Kruske,“ pomyslela si a pak se v přípravě na svůj nový život hned opravila na angličtinu. „Hrušky.“

Ženy se na ni pořád dívaly. Jedna z nich, ta, která byla nejblíž ke dveřím, se posunula, aby jí udělala místo. Musela pocházet z Afriky, ještě ani pořádně nedospěla a její pleť byla tak tmavá, až se zdálo, že se téměř leskla.

Afričanka se na ni povzbudivě zeširoka usmála a přívětivým gestem pozvala dívku z Bělehradu, aby se vedle ní posadila.

Přikývla na poděkování, posadila se a pomyslela si, že ta dívka z Afriky je doopravdy milá.

Ta milá dívka zemře jako první.

O osm hodin později všechny ženy stály před benzínkou a střídaly se na popraskaných a rozbitých záchodech v posledním zoufalém pokusu o základní hygienu.

Dívka z Bělehradu se podívala na auta na dálnici. Svítající zimní slunce mělo mléčně bílou barvu a dopadalo na kilometry a kilometry polí, stejně pustých jako povrch měsíce.

„Co je tohle za zemi?“ zeptala se.

„Rakousko?“ tipovala jedna z žen v hidžábu. „Německo?“

„Je to bohatá země.“

Muž vyšel ze záchodu, jednou rukou si zapínal zip od kalhot a druhou už na ně luskal.

„Žádný další,“ oznámil a ženy se na něj zmateně zatvářily. Netrpělivě jim prsty zaluskal před obličeji. „Žádný další pauzy,“ vysvětlil a protočil oči nad jejich neschopností rozumět jeho plynulé angličtině.

Za chvíli byly zpátky na dálnici.

„Žádný pauzy,“ řekla ta milá dívka a obličej se jí rozzářil širokým úsměvem. „Žádný kufr. Žádný čas.“

„Žádný parkování!“ zasmála se dívka z Bělehradu.

„Žádný kouření!“ přidala se žena z Asie.

Jedna z žen v hidžábu zamávala svým vybitým telefonem. „Žádný signál!“

Pak se všechny společně zasmály. A to bylo naposledy. V náklaďáku teď totiž začínalo být chladno, dokonce mnohem chladněji, než jak bývá v Bělehradu o lednové půlnoci. Nejdřív si myslela, že je to kvůli tomu, jak země pod koly auta postupně stoupá, vypadalo to totiž, že projíždí horami.

Ale pak si všimla obláčků páry, které vycházely od úst ostatním ženám.

Ten chlad nepřicházel zvenku. Byl uvnitř náklaďáku.

A každým dalším okamžikem se tam ochlazovalo víc a víc. Byla tam moc velká zima na to, aby se tam dalo spát.

A nakonec tam byla moc velká zima na to, aby se tam dalo žít.

Dívka z Bělehradu se zachvěla. Dokonce i vzduch mrznul. Bolely ji z toho oči.

Dotkla se kovových dveří vedle sebe, které byly tak ledové, že jí to popálilo prsty.

Krev se jí stáhla z rukou hlouběji do těla ve snaze ochránit orgány, které ji udržovaly při životě. Cítila, jak jí ledový vzduch proniká do krve jako jed.

Zadupala nohama a protáhla si ruce ve snaze přinést do nich nějaké teplo, pohyb, život.

Ta milá dívka ji pozorovala.

„Taková zima,“ řekla dívka z Bělehradu a cítila se hloupě za to, že právě konstatovala něco tak bolestně očividného.

Ale ta milá dívka přikývla.

„Ano. Podělíme se o moje rukavice.“

„Ne, ne.“

„Prosím, sestro. Obleč si je se mnou.“

Chvíli takto seděly – znecitlivělé ruce měly obě vmáčknuté do rukavic té milé dívky, dlaně měly přitisknuté na dlaně té druhé.

Ale pak ji začaly bolet chodidla. Nebyla jen ledová. Cítila v nich oslepující, trýznivou bolest. Když zadupala nohama, aby si je zahřála, ucítila, jak se jí svaly na krku a na ramenou stáhly. Opsala hlavou osmičku, jako to dělávala její matka, když měla ztuhlý krk, ale nepocítila vůbec žádný rozdíl. Všimla si, že se ta milá dívka zachvěla zimou a s němou hrůzou pozorovala, jak se z toho stal silný třes.

Podívala se na ostatní ženy. Jedna z žen v hidžábu už byla ve stavu mnohem hlubším, než je spánek.

Podívala se na milou dívku a všimla si, že z jejích hustých černých řas visí rampouchy. Pohled na ni ji naplnil děsem.

Postavila se, prudce vytáhla ruce z rukavic a uvědomila si, že ledový mráz, který jí nejprve sevřel jen ruce a chodidla, se jí teď rozšířil po celém těle.

Všechno měla ztuhlé. Všechno ji bolelo. Začala se třást strachem.

Všechny tu zemřou.

Bušila na ocelovou přepážku bez oken, která je dělila od kabiny řidiče. Cítila cigarety. Slyšela hlasy. Mužský a ženský.

Zabušila silněji. Náklaďák nezastavoval.

Nepřestávala ale bušit na přepážku řidičovy kabiny, zatímco za ní ostatní ženy tiše seděly, i když některé z nich ji pozorovaly pootevřenýma očima.

A náklaďák pořád nezastavoval.

Dlouho poté, co to vzdala a svezla se vedle té milé dívky – byly to hodiny nebo minuty? –, náklaďák konečně zastavil. Slyšela zvuk velkých naftových motorů, vzdálených hlasů a – nebo se jí to zdálo? – něčeho, co znělo jako lodní siréna.

Postavila se na necitlivé nohy a osamoceně stála v zadní části náklaďáku a bušila na dveře, dokud neměla pošramocené a zkrvavělé ruce. Ale ten muž, který je vezl, dostál svému slovu.

Dveře zůstaly zavřené.

Nakonec se náklaďák dal znovu do pohybu.

Mráz jí teď dosáhl až do mozku. Upadla na podlahu. Mysl měla zamlženou. Chtěla udělat něco opravdu důležitého – tím si byla jistá –, ale najednou jí ten plán nějak vypadl z paměti. Postavila se a zaraženě se dívala na ostatní ženy před sebou. Co měla znamenat ta ledová mlha, která jí obestírala mysl? Doopravdy se teď začínala bát, pohltil ji nekontrolovatelný, bezejmenný strach, který jí sevřel srdce a přinutil ji zatnout zuby.

A potřebovala čůrat.

A prsty měla pokryté malými puchýři. A byla neskutečně unavená.

Takové vyčerpání ještě nikdy necítila. Znovu klesla na podlahu a věděla, že už se znovu nezvedne.

Zavíraly se jí oči. Potřebovala spát.

Pomalu zavírala víčka a přitom se rozhlédla po neznámých obličejích, které ji obklopovaly.

Kde byl její bratr? Proč nebyli spolu? Neměli se rozdělovat. Kde byl? Vzpomněla by si, kdyby se dokázala soustředit. Ale teď bude spát, rozhodla se. Bude se o to strachovat, až se pořádně vyspí.

Jenom hlas té milé dívky ji dokázal přivést nazpět.

„Obejmeš mě prosím, sestro?“

Trhnutím otevřela oči a podívala se na tu milou dívku, aniž by poznala její obličej, ačkoli tušila, že už ji někde předtím viděla.

Teď už se třásla silně a celým tělem jí procházely děsivě mimovolné záškuby. Přímo naproti ní seděla mladá Asiatka s doširoka otevřenýma očima, přestože spala. Někde hluboko uvnitř své zamlžené mysli věděla, že jde o spánek, ze kterého se už nikdy neprobudí.

Tváře ostatních žen se rozplývaly v temnotě a slívaly se do tvarů, které neměly s lidskými tvářemi nic společného. Pak se jedna z žen postavila a začala se svlékat. Strhávala ze sebe oblečení a nestarala se ani o knoflíky, jak se ho snažila zoufale zbavit.

„Hořím,“ řekla anglicky a pak se prudce posadila, schoulila se do klubíčka a zavřela oči.

Dívka z Bělehradu němě zírala na krabice, které je obklopovaly ze všech stran. Stálo na nich: Birnen – Arnen – Nashi – Peren.

Grushi – Pere – Peras – Poires. Hrušky snad ve všech možných jazycích na světě, až na jazyk její domoviny.

Jak se to ovoce řekne srbsky?

„Kruske,“ vyslovila nahlas.

Slyšela, jak ji volá matka, jak zřetelně vyslovuje její jméno, i když už pět let leží pod zemí.

Jak je to vůbec možné?

Spi, řekla si, vyřešíš to později.

Ale pak ji čísi hlas znovu přivedl nazpět.

„Prosím, sestro. Obejmi mě.“

A tak objala tu milou dívku – předtím to zapomněla udělat – a držela ji ještě dlouho poté, co se přestala třást. V zadní části náklaďáku se teď rozléhalo ticho. Venkovní svět také mlčel, protože během té nekonečné noci náklaďák konečně zastavil a zůstal stát, i když nikdo nepřišel otevřít dveře.

Už neviděla páru, která by jí vycházela od úst. Místo toho už si ani neuvědomovala potřebu dýchat.

A když jí ta milá dívka zemřela v náručí, najednou tomu porozuměla. Umírání je lehké.

To život je těžký.

ČÁST PRVNÍ

ŽENA, KTERÁ SE PROPADLA LEDEM

1

Všichni jsme si mysleli, že je to bomba.

Proto byla čínská čtvrť opuštěná. Když si lidé myslí, že policie našla mrtvolu, okamžitě všichni vytáhnou telefony a najdou si místo s dobrým výhledem, ale jakmile mají dojem, že jsme našli bombu, vypaří se jako pára nad hrncem.

Náklaďák stál před restaurací s plněnými knedlíčky na Gerrard Place, která značí začátek londýnské čínské čtvrti. Byl zaparkovaný ve zvláštním úhlu a oběma levými koly stál na chodníku.

Samotný náklaďák se nijak nelišil od řady dalších náklaďáků rozvážejících ranní dodávky do obchodů a restaurací v čínské čtvrti, které lemovaly celou jednu stranu ulice Gerrard Street. Ale tenhle náklaďák vypadal, jako by ho tu někdo nechal – zaparkovaný v podivném úhlu a se dvěma koly na chodníku –, jako by se odsud řidič snažil co nejrychleji zmizet. A to nás vždycky spolehlivě dovede jen k jedinému závěru.

Je tam bomba.

Až na pohupující se červené lucerny ohlašující příchod čínského nového roku byla čínská čtvrť prázdná. Pohybovali se tam jen členové ozbrojené složky v polovojenských uniformách, záchranáři z několika různých nemocnic, hasiči ze stanice na Shaftesbury Avenue, policisté z protiteroristické jednotky, psi se svými psovody z kynologického útvaru a náš tým pro vyšetřování vražd z centrály ve West Endu ze Savile Row 27, která je od čínské čtvrti vzdálená jen pár kroků.

Dohromady to bylo celkem dost lidí. Všichni jsme byli napjatí a ve štiplavě ledovém vzduchu se nám před obličeji srážel dech do drobných obláčků páry. Ale nebyl tam nikdo, kdo by tam neměl co pohledávat.

Civilisté – doručovatelé i pracovníci, kteří si to přes Soho krátili do svých kanceláří na Mayfair, Marylebone nebo Oxford Street – se totiž vytratili, jakmile se objevila policejní páska a rozkřiklo se, co se tu děje. Zůstal tady jenom jeden místní, postarší čínský muž, který si náklaďáku všiml a zavolal na policii. Byl to malý, robustní pán, který nejspíš strávil celý život taháním beden plných piva značky Tsingtao do obchodů a restaurací v čínské čtvrti. Na jeho malé postavě byla patrná pracně vydřená síla a tvrdost.

Slabé zimní slunce pomalu stoupalo nad střechy v chabém pokusu o lednový úsvit. Aniž bych se podíval na hodinky, věděl jsem, že musí být kolem osmé. Upíjel jsem trojité espreso z kavárny Bar Italia a pozoroval jsem opuštěný náklaďák, zatímco detektiv konstábl Edie Wrenová vyslýchala toho Číňana.

„Takže jste neviděl řidiče?“ ptala se ho Edie.

Zavrtěl hlavou. „Jak už jsem vám řekl, detektive, řidiče jsem vůbec nezahlédl.“

Jeho přízvuk mě překvapil. Mluvil stejně formálně jako rozhlasový moderátor rádia BBC z dob dávno minulých, jako by se naučil anglicky tím, že poslouchal jejich mezinárodní vysílání.

„Zopakujte mi to,“ trvala na svém Edie. „Pane.“

„Viděl jsem jen ten náklaďák.“ Mávl směrem k němu.

„Byl zaparkovaný na chodníku. Řidič už byl pryč.“

„Byl to Číňan?“

„Žádného řidiče jsem neviděl.“ Edie se odmlčela.

„Nesnažíte se nikoho ochránit, že ne, pane?“

„Ne.“

Edie se na něho tvrdě podívala.

„Máte povolení k pobytu v této zemi, pane?“

Ten malý muž se vypjal do plné výšky a narovnal záda.

Ranila jeho hrdost.

„Už mnoho let mám britský pas. Ale co to má společného…“

Edie ani nezvedla svůj bledý obličej od zápisníku.

„Jen mi odpovězte na otázky, pane. Dotkl jste se toho náklaďáku? Existuje důvod, kvůli němuž bychom na něm mohli najít vaše otisky prstů?“

„Ne,“ odpověděl. „Zavolal jsem policii, která okamžitě dorazila. A řekli, že tam může být bomba.“

Nadzvedl jsem policejní pásku s nápisem POLICIE VSTUP ZAKÁZÁN a držel jsem ji, aby pod ní mohla projít psovodka s pátracím psem. Byla to mladá policistka, vypadala až nečekaně uvolněně a její hnědobílý anglický špringlšpaněl se jí na vodítku vzpouzel, jak se nemohl dočkat, až se do toho pustí.

„Hodná Molly,“ klidnila ji psovodka. Všichni jsme je sledovali pohledem až k náklaďáku.

Kynologický útvar využívá psy, které si v útulcích většinou nikdo nechce adoptovat – psy se spoustou energie, kteří jsou neskutečně zvědaví a nikdy se nedokážou přestat hýbat. Přesně ty vlastnosti, které jsou u domácích zvířat nevítané, jsou pro pátrací psy obrovskou výhodou, když hledají výbušná zařízení.

Molly očichala podvozek opuštěného náklaďáku, jako by to byla růže.

Zase jsem jim nadzvedl pásku, když se vracely.

„Co si o tom Molly myslí?“ zeptal jsem se.

„Molly si myslí, že tam žádná bomba není,“ odpověděla mi psovodka.

Poškrábal jsem fenku za ušima.

„To mi stačí,“ přikývl jsem.

Pohlédl jsem na drobnou ženu s brýlemi, která stála opodál se členem ozbrojené jednotky. Obličej mu kompletně zakrývala kukla s balistickou přilbou.

Žena v ruce držela nízkotučné latte z kavárny Bar Italia – policisté mají Bar Italia v oblibě, protože tam mají dobrou kávu a mají otevřeno dvacet čtyři hodin denně. Muž v ruce zase držel poloautomatickou útočnou karabinu SIG Sauer SG 516. Ta žena byla moje šéfová, detektiv šéfinspektorka Pat Whitestoneová, a muž byl pravděpodobně velitelem protiteroristické jednotky. Kývl jsem jejich směrem a šéfinspektorka Whitestoneová mi odpověděla pozvednutím kelímku s kávou.

Stal se z toho náš případ.

„Otevřete to,“ zavolal jsem a podlezl jsem policejní pásku.

Hasič ze stanice na Shaftesbury Avenue se ke mně přidal. Usmál se na mě a bylo na něm vidět, že je hodně vyčerpaný. Musel zůstat ve službě i potom, co si odsloužil noční směnu. Přes rameno si nesl metr dlouhé, jasně červené štípačky. Když jsme dorazili k náklaďáku, shodil je z ramene a přiložil jejich ocelové čelisti na zrezavělý zámek, kterým byly zabezpečené zadní dveře.

Podíval se na mě, krátce přikývl a pustil se do toho. Levný zámek se poddal hned napoprvé.

Oba jsme popadli jednu stranu dveří a otevřeli jsme je. Zíral jsem do temnoty. Udeřil mě chlad. Teplota venku na ulici byla jen kousek nad bodem mrazu. Ale to nebylo nic oproti teplotě v náklaďáku.

Vlezl jsem dovnitř, zatímco si moje oči přivykaly temnotě.

A tehdy jsem uviděl ty ženy.

Byly jich tam dvě řady, seděly naproti sobě a zády se opíraly o stěnu náklaďáku.

Všechny byly mladé a tiché a vypadaly, jako by zemřely tam, kde seděly. Na obličejích měly tenkou vrstvu ledu.

Některé z nich měly otevřené oči. Jiným z úst, nosu a řas visely drobné rampouchy. Led se jim usadil všude, kde byla nějaká vlhkost.

Zalapal jsem po dechu.

Některé z nich měly roztrhané oblečení, jako by je někdo napadl. Žádný zápach smrti se tam nevznášel, ale přesto byla cítit všude kolem.

Zlomil jsem se v pase, jako by mi někdo uštědřil silnou ránu do žaludku.

Ale pak jsem se narovnal a otočil se zpátky na ulici.

„Potřebujeme tu pomoc!“

Dvě záchranářky se rozběhly k náklaďáku. Ustoupil jsem, aby mohly projít dovnitř.

Ohlédl jsem se na Edie Wrenovou, která v ruce pořád držela svůj zápisník, a uviděl jsem, jak se předklání, ruku má opřenou o okenici restaurace s knedlíčky a čeká, jestli bude zvracet. Nic se nestalo. Narovnala se a podívala se na mě. Její pihovatá tvář byla bledší než obvykle.

Kývli jsme na sebe.

Otočil jsem se k záchranářkám. Byly ve vzdálenější části náklaďáku, pracovaly zády k sobě a obě se krčily u žen nejblíž u kabiny řidiče.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PROLOG

Dívka z Bělehradu

ČÁST PRVNÍ: ŽENA, KTERÁ SE PROPADLA LEDEM

1

ČÁST DRUHÁ: STÍNY

ČÁST TŘETÍ: DÍVKA Z KABINY