Ivana Ondriová

Vůně nebe

Originální název: Vôňa neba

Překlad Ondřej Drahotský

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba. cz

© Ivana Ondriová, 2016

Translation © Ondřej Drahotský, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8965-3 (epub)

ISBN 978-80-243-8966-0 (mobi)

1. KAPITOLA

Znova utíkám. A znova tím stejným lesem, spletí ostrých větví a jehličí, které mě šlehají do tváře, procházím mokrou trávou, která pronikavě voní a lechtá mě na bosých chodidlech. Mám na sobě jen spodní prádlo. Zvláštní… Potrhané, kdysi bílé tílko a kalhotky. A přitom je zima a chlad se mi zarývá pod kůži. Cítím ho až v kostech. Nekontrolovaně drkotám zuby a třu si jednu dlaň o druhou, jasně vnímám husí kůži na svých stehnech. A ačkoliv běžím jak o život a v žilách mi koluje rozbouřená krev, je mi zima jako ještě nikdy předtím.

Najednou skočím na jakýsi pařez, kterého jsem si v mokrém mechu nevšimla. Zakopnu o něj a nepříjemně si vyvrtnu kotník. Náhle mě ochromí bolest, která mě na pár sekund paralyzuje. Nekřičím, nevydám ze sebe ani hlásku, jen zatnu zuby, a i když kulhám, běžím dál – jako blázen, totální blázen!

Je tam řeka.

Slyším její šum. Postupně ukrajuji ze vzdálenosti mezi mnou a jí, takže i její hukot je čím dál silnější. Potom už doslova burácí a mě jako by ten zvuk osvobozoval, ačkoliv netuším, od čeho a od koho. Vidím ji. Její zářící hladinu, bodláky obrostlé břehy a kameny vykukující nad hladinu… Stačí skočit do jejího silného proudu, smočit nohy v chladné vodě a přebrodit se na druhý břeh.

Přesně to mám v úmyslu.

A vtom… jsem někde jinde. V tichu a šumu ventilátoru zavěšeného na stropě nad mojí hlavou. Mám na sobě šortky a saténovou košilku, která je mokrá od potu a celá pomačkaná. Zpočátku nechápu, rozkoukávám se a mlátím kolem sebe. Vidím obrys jakéhosi těla, které spokojeně leží na druhé straně postele. Vidím noční stolek a na něm digitální budík, pootevřené okno, za kterým se moucha marně snaží dostat přes síťku do naší ložnice.

„Kristepane, Naďo…“ zabručí ten někdo vedle mě.

Když se dostanu konečně do reality a všechno okolo identifikuju jako součást našeho bytu na Mukačevské ulici, zhluboka si oddechnu a natáhnu se za ním. Za Tomášem…

„Už zase? Sakra, dělej s tím už něco!“ prohlásí a odvrátí se ode mě na druhou stranu. „Mám už plný zuby toho, jak mě skoro každou noc budíš. A vždycky ve dvě ráno!“ Kouknu se na displej budíku a v duchu konstatuju, že má pravdu.

„Potřebuju se vyspat, chápeš? Proboha svatýho.“

„Vždyť já taky… já taky, Tome. A co bych podle tebe s tím svým snem měla dělat? Nemám snad spát, aby se mi o tom zase nezdálo? Mám být vzhůru až do rána?“

„Měla by sis dát předepsat nějaké prášky na spaní! Vždyť tohle už není normální. Zajdi za psychiatrem, anebo si kup snář nebo jak se tomu říká. Hlavně to už nějak vyřeš! Jinak mě z tebe trefí šlak!“

„Děláš si srandu, že?“

„Ne, nedělám, snažím se usnout!“ A tečka.

Ještě si potichu zanadával, poškrabal se ve vlasech a naklepal si polštář pod hlavou. A bylo…

Po pár minutách jsem ho slyšela hluboce dýchat. Spal. Jako by se nic nestalo. Tak snadno, lusknutím prstu. Nechápala jsem ani jeho zlost, ani tennápads psychiatrem.

Nechápala jsem ani jeho nadávání a nevraživost. Můžu snad já za to, že mě ten sen téměř každou noc pronásleduje a nedovolí mi klidně se vyspat?

Do rána jsem oka nezamhouřila.

Převalovala jsem se na posteli a doslova odpočítávala minuty do půl šesté, kdy mi měl zazvonit budík. Když se pak ozval svým tichým, avšak neodbytným pípáním, drkla jsem do Tomáše, aby se probudil. Unavená jsem vstala a došourala se do koupelny.

Z toho, co jsem viděla v zrcadle, jsem jasně vyčetla, že to noční vyvádění ve snech si vybírá svoji daň. Tvář propadlá a bledá, oči bez lesku, pohled smutný a nepřítomný.

Najednou jsem začala reálně uvažovat o tom, co mi Tomáš v té slabé chvíli, v noci, řekl.

Nad tím snářem…

Psychiatra určitě nepotřebuju! Proč bych taky měla?

2. KAPITOLA

Utíkat podél řeky značí potřebu dohnat to, co jste v citovém anebo emocionálním životě promeškali. Běžet do kopce nebo k nějaké hoře signalizuje potřebu dohnat ztráty v duchovním vývoji.

Dočetla jsem poslední větu a zadumaná jsem si ji ve snáři, za který jsem vysolila třináct euro, podtrhla. Potom jsem sáhla po svém puntíkovaném hrníčku s kávou a pořádně se z něj napila.

Kde sakra vězí?

Sedm hodin pryč. Večeře už dávno vystydla a moje chuť přitulit se k němu dnes večer je už taky ta tam. Normálně domů chodívá po šesté hodině, ačkoliv někteří chlapi v prodejně zůstávali i déle. On si však jako vedoucí prodejny s elektronikou vydupal, že jakmile se pokladny zavřou, jde domů.

Ukřivděně jsem ze stolu vzala jeho talíř se studenými francouzskými bramborami, přikryla ho alobalem a dala do trouby.

Potom jsem šla do koupelny a napustila si vanu až po okraj. Chtěla jsem se trochu odreagovat a vypustit z hlavy všechny objednávky, které jsem měla zítra v práci urychleně zpracovat.

Voda ve vaně už chladla, když jsem uslyšela bouchnout vchodové dveře. Kolik mohlo být hodin? Tipuju něco před osmou, v duchu jsem mu nadávala do idiotů, že si tohle dovolil bez toho, aby mi zavolal a uklidnil mě, že je ok, že se jen někde zdržel.

Bez zaklepání vešel dovnitř a za to u mě měl pro dnešní večer další minusový bod.

„Našlo by se někde něco na zub?“

Ukázala jsem mu prostředníček a potopila se pod hladinu. Když jsem se za chvilku vynořila a utřela si oči, tak tam pořád stál. Opíral se o futra a nemohl ode mě odtrhnout oči. No jasně, z vody vykukovala moje maličká chodidla i moje bradavky. Samozřejmě, pohled na mě se mu určitě líbil. Mně však na něho ne.

„Potřebuješ snad sluhu?“

„Jen se na tebe dívám… Já si počkám.“

„Až vylezu? Až tě obsloužím?“

„Proč jsi taková jízlivá?“ Přešlápl si z nohy na nohu, a nakonec vešel dovnitř. Přitom nespouštěl zrak z mého nahého těla v koupeli, ze které už vyprchaly bublinky malinové pěny i účinky vonné soli, která mě měla uklidnit.

„Protože máš zpoždění a ani ses neobtěžoval se mi ozvat?“

„Ježišikriste,“ přiskočil docela blízko ke mně a dlaní plácl o hladinu tak silně, až mi voda postříkala celý obličej.

„Hej!“ zařvala jsem na něj.

„Copak jsem dítě, že ti musím říkat každou blbost?“

„Jsi snad můj manžel, ne? Mám právo vědět, kde jsi, obzvlášť když vezmu v potaz, že tvoje pracovní doba končí v půl šesté!“

„Běž někam, Naďo! Byl jsem na jednom blbým pivu, protože Matěj oslavoval čtyřicítku. A ty mě tady kvůli tomu vraždíš pohledem.“

„Ne, nevraždím tě pro to jedno pivo, ale proto, že jsi mi to jaksi zapomněl říct.“

Znovu plácl o hladinu, ale tentokrát tak silně, že už se i on namočil, a hlavně si zamokřil svou parádní světlemodrou košili. S patřičným zadostiučiněním jsem sledovala mokré fleky, které měl na límci a na rukávech…

Něco si zabrblal pod nos, udělal čelem vzad a mazal ke dveřím.

„Brambory máš v troubě!“ stihla jsem za ním ještě zakřičet, dřív než se ztratil a v koupelně po něm nebylo ani vidu, ani slechu, jen jeho silná vůně, kterou používal od naší svatby před třemi roky.

Za deset minut jsem vylezla z vany, hodila na sebe župan, za uši si kápla svoji decentní květinovou vůni a tiše vklouzla do obýváku.

Překvapilo mě, že je celý zahalený do tmy.

Stejně tak i kuchyně. Nevítá mě hluk z televize ani blikající obrazovka.

„Tome?“

Vůně na mojí pokožce jako by se rázem ztratila. A společně s ní i příjemný pocit z koupele, najednou jsem byla zpocená a znovu napjatá jako struna.

„Tome, kde jsi?“ Nebyl doma.

Byt zíval prázdnotou, ačkoli byl na prasknutí zaplněný naším nábytkem, knihami, květinami a ostatními zbytečnostmi, jak je Tomáš nazýval.

Nedalo mi to. Přiskočila jsem ke stolku, na kterém mívám mobil, a zavolala mu. Zvonilo to o sto šest, nekonečně dlouho… Nekonečné zvonění. Dotyčný na druhé straně mě totálně ignoroval, a tak jsem se rozhodla, že to udělám taky.

Šla jsem spát v půl jedenácté. Asi půl hodiny nato dorazil domů. Po chvilce si lehl vedle mě a položil ruku na moje rameno. Ani jsem se nepohnula. Následně však s opileckým dechem zašeptal:

„Nadi, spíš?“

Dělala jsem mrtvého brouka a ani necekla.

„Nadi?“

Znova jsem pocítila jeho ruku na své a potom i pokus zajet s ní pod peřinu – k mému zadku a stehnům. Debil! Pokaždé, když se trochu napil, byl úplně stejný… až moc žádostivý. Vlastně ne žádostivý, ale nadržený.

„No, tááák…“

Nakonec těžce vzdechnul a bez dalších trapných pokusů o naše sblížení se odkutálel na svoji půlku postele.

Tohle mi vyšlo, pomyslela jsem si, když jsem ho krátce nato slyšela spokojeně pochrupovat. Zajímavé, že muži dokážou v okamžiku usnout. V jednu chvíli jsou čilí, aktivní a v tu další jsou hned tuzí.

Spokojně jsem si pod hlavou naklepala polštář a zkusila ho napodobit.

Jenže byly tady ty moje sny…

Ten můj zběsilý běh lesem směrem k řece. Myslela jsem si, že když si přečtu výklad ve snáři, tak se té noční můry nadobro zbavím. Myslela jsem si, že mi dá pokoj a půjde za někým jiným. Omyl! Zaútočila na mě znova. Jsem skoro nahá. To tenké tílko a kalhotky nezvládnou zakrýt moje bradavky a černé lůno, které prosvítají skrz látku. Po chvíli, kdy na mě padají kapky deště, jsou jejich kontury už zcela zřetelné.

Prší… úplně nečekaně se kdesi za mnou ozve silný hrom a nad hustými korunami javorů se mihne jas z nebezpečných blesků. Mám pocit, že se mě snaží dostihnout…

Netuším, proč tak uháním lesem a vlhkým mechem, proč se nechám pleskat po tvářích větvemi dubů, proč nezastavím, nevydýchám se a nesednu si někam k řece a tam nepočkám, až si pro mě přijde Tomáš.

Ne, já se stále řítím vpřed poháněná nevysvětlitelným strachem, který cítím, ačkoliv si ho neumím vysvětlit.

A jsem tam…

U řeky – s bolavým nártem, promoklá do poslední nitky bavlněné látky, kterou mám na sobě. Polodlouhé černé vlasy mám na čele přilepené jako přilbu. Štípou mě v očích a lechtají na malých uších. I přesto si je ale neodhrnu… Jen se vytrvale dívám na rozbouřenou hladinu před sebou a přemýšlím, kdy se do ní vrhnu.

Už už jsem rozhodnutá vykročit, posunout vpřed moje malé poškrábané chodidlo s krvavou podlitinou na patě, když si všimnu kapek krve, které na něj dopadají.

Proboha, odkud jsou? Čí jsou…?

Načež pak v ústech ucítím něco jako žluč anebo vlastní zvratky, ramena a stehna mi stahuje křeč a celým mým nitrem lomcuje strach. Pochopila jsem. Ta krev je moje.

Vykřiknu tak nahlas, až vyplaším hejno strak kdesi za svými zády. To okamžitě vzlétne k šedé obloze a ztratí se mi z dohledu. Vykřiknu tak silně, až to se mnou škubne. Říčka, moje krvavé chodidlo a bičující déšť se rázem vytratí kamsi pryč.

Světlo.

Jasně vnímám, jak mi řeže do očí, když je pomalu pootevřu. Zpocená, vystrašená, ale hlavně šokovaná se dívám na bílou komodu a zrcadlo zavěšené proti mně… Není tady žádný les, hory, řeka či bezútěšná šedá obloha. Ale bezpečí vlastního bytu, můj nábytek, křeslo, koberec a ve dveřích jakási hubená postava, která tam nepříjemně stojí s prstem na vypínači světla.

„Myslím, že jsi probudila celý panelák.“

Tomáš na mě mluvil nevrlým hlasem poznačeným spánkem, o který jsem ho právě obrala. Proč však stojí ve dveřích? Proč neleží vedle mě? Okamžitě vrhnu pohled na rozházenou postel, do které si přece posilněný alkoholem ještě okolo půlnoci lehl a pokoušel se mě překecat na sex.

„Proč tam jsi?“

„Protože křičíš jako blázen.“

„Nespal jsi v posteli? Nechápu, nerozumím…“ Zkouším jeho půlku matrace a je studená, jako by tam ani nikdy neležel.

„Byl jsem na záchodě,“ jen stroze poznamená.

Práskla jsem sebou opět na polštář a přikryla si čelo dlaní. Hlavou mi pulzovala bolest, která mi tlačila na spánky. Už neusnu… nezamhouřím oka. Měla bych jít za tím psychiatrem?

Tomáš nakonec přece vešel dovnitř a zamířil k naší posteli. Skrz prsty jsem sledovala jeho labilní krok, stále poznačený alkoholem.

„Promiň,“ zašeptala jsem.

„Tentokrát jsi mě nevzbudila. Byl jsem vzhůru.“ Lehl si úplně na kraj postele a přehodil si přes stehna peřinu.

„Bála jsem se, že jsi tu nespal,“ pípla jsem takřka neslyšně a v myšlenkách zaletěla k jeho rukám na mých nohách, které jsem okolo půlnoci ignorovala.

„A kde bych měl jako spát?“

Měla jsem na mysli gauč, ale raději jsem o své domněnce pomlčela.

Tomáš se ke mně přece jen nahnul, políbil mě na zpocené čelo a mdlým hlasem řekl: „Spi už.“

„Nemůžu. Ten sen…“

„Ježiši,“ povzdechl a já okamžitě ucítila závan alkoholu.

„Myslím, že jsi měl pravdu. Vyhledám odbornou pomoc. Trvá to už moc dlouho a je to čím dál tím horší. Dnes jsem v tom snu viděla i krev – svoji vlastní – a…“

„Ušetři mě detailů, Naďo. Víš, že takovým nesmyslům, jako jsou sny, co se jednou splní, jsem nikdy nevěřil. A přesně… vyhledej pomoc. Uleví se tobě a taky všem okolo.“

„Tebe to vůbec netrápí? Nepokusíš se mě ani uklidnit? Křičela jsem…“

„Křičela… Sny takové jsou. Buď máš noční můry, anebo se ti zdá o erotice. Proč se ti nemůže zdát zrovna o ní?“ V klidu si dovolil do mě ťuknout ukazováčkem.

„Zaleží, jak se během dne nastavíš. Možná bys měla změnit i práci. Vždyť všechno má na všechno vliv. Neustále si vystresovaná a jak na jehlách. Kvůli těm tvým snům. Ale psychiatr ti to určitě vysvětlí lépe. Snaž se myslet pozitivně. Můžu ti s tím pozitivním myšlením pomoct hned teď, kdybys chtěla. Trošku tě to naladí… Co myslíš? Možná ti taková rychlovka zažene vrásky a pustíš z hlavy blbosti o nějaké honičce lesem.“

Jen co to dořekl, tak mi okamžitě dlaní zmáčkl prso pod pyžamovou košilkou a druhou rukou zajel pod moje kalhotky.

„Jsi opilý,“ procedila jsem přes zuby. „Nechutně opilý.“ Zavrčel, štípl mě do bradavky a s odporem podotkl:

„A ty studená jako psí čumák. Dobrou noc, Naďo. Ne že mi ještě někdy řekneš, že se ti nesnažím pomoct. Právě jsi moji pomoc odmítla.“

3. KAPITOLA

S vervou jsem zavřela snář a podívala se na vysavač, který byl uprostřed obýváku. Bylo už skoro dvanáct. Kdybych se teď vrhla pod konferenční stolek a začala vysávat, tak bych souseda pode mnou asi pořádně naštvala. Společně s manželkou si přesně ve dvanáct sedali k obědu a v ten moment nesměla kolem nich proletět ani muška.

Byla jsem unavená. A rozčarovaná.

Ve čtvrtek mi Tomáš oznámil, že bude pracovat i v sobotu – výjimečně ale docela nečekaně. Anebo to bylo naschvál? Chtěl mi oplatit tu středu a moji odtažitost v naší posteli?

Od toho momentu jsme se nemilovali… Možná i chtěl a možná i já, jenom jsme si k sobě jaksi nenašli cestu a jeho ruka pod moji peřinu už nezabloudila.

Naštěstí se mi podařilo teď usínat bez toho, aby mě pronásledovala ta příšerná noční můra. Aspoň jedno pozitivum za posledních pár dní…

Nakonec jsem vysávání vzdala a sáhla po včerejších městských novinách, které Tomáš nechal pohozené na stole.

Hned z titulku na mě obrovským palcovým písmem křičela zpráva o nové vraždě v našem kraji. Nechápala jsem. Jak se tady něco takového může dít? Další žena, už druhá v pořadí, byla nalezena mrtvá v lese, v obci nedaleko Staré Ľubovni. Blíže však tu obec nespecifikovali.

Asi proto, aby v lidech, zejména pak v ženách, nevyvolali zbytečnou paniku. První oběť se našla padesát kilometrů odtamtud koncem srpna. Uplynuly necelé dva měsíce a policistům se opět naskytl příšerný pohled na zkrvavené tělo mladé, asi třicetileté ženy. Objevil ho náhodný kolemjdoucí jen tak mimochodem pohozené na kraji lesa, v mysliveckém revíru. Žena byla nahá a její zranění a příčina smrti se shodovaly s předchozí vraždou… Proto se i policie vyjádřila, že tyto dvě vraždy spolu zřejmě souvisí, a vyhlásila pátrání po neznámém pachateli, psychopatovi, který je měl na svědomí.

Minule jsem tu zprávu ignorovala. Jen jsem si v duchu pomyslela, že se ta žena neměla v noci sama co toulat neznámým prostředím. Pak mě napadlo, že to možná byla vražda ze žárlivosti a oběť se s vrahem znala. Tahle vražda mě však vystrašila. Pachatel se nenašel, vlastně po něm nebylo ani stopy. Kdyby šlo o nějaké vyřizování si účtů, policie by to zřejmě už asi věděla.

Ne, tohle byl někdo neznámý, kdo neměl s oběťmi žádný příbuzenský vztah. Jednoduše je unášel někam ven z města a tam jim ubližoval. Podívala jsem se na fotku krásné dívky, která měla smůlu, že byla v nesprávný čas na nesprávném místě. Necítila jsem strach, ale lítost, že to takhle dopadlo.

Právě jsem si chtěla prolistovat další strany novin, kde měli o tomto zločinu psát víc, když vtom se otevřely vchodové dveře a do předsíně vešel prokřehlý Tomáš. To se venku tak ochladilo? A to jako fakt přišel z práce takhle brzo?

„Ahoj!“ zakřičel od prahu. Sundal si mikinu, z noh skopl tenisky a rychle zamířil do koupelny opláchnout si ruce. Bez toho, aby se u mě zastavil a políbil mě. Nepohladil mě ani po ramenou.

„Dáš mi prosím jídlo na talíř? Jsem hladový jako vlk.“ Zastyděla jsem se, že jsem nestihla navařit nic nového, v ledničce jsme měli jen brokolicové těstoviny ze včerejška. Nicméně jeho brzký příchod mě dost překvapil. Předpokládala jsem, že se zdrží déle, že stihnu usmažit rybí filé a uvařit brambory.

„Chceš na ty těstoviny i sýr?“ zeptala jsem se ho cestou do kuchyně.

Vykoukl ze dveří od koupelny se zamračeným pohledem.

„Zase máme těstoviny?“ Ach jo…

„Nevařila jsi?“ V jeho hlase bylo jasně cítit výčitku. Pak hodil pohled na vysavač pod stolem, na hadr a leštidlo na poličce. Všiml si i otevřených novin na gauči.

„Měl jsem chuť na něco pořádného. Co sis to četla? Včerejší noviny?“ jako by mi tím chtěl naznačit, že jsem nevařila jen kvůli tomu, že jsem četla neaktuální číslo.

„Ano. Ta další vražda… Trošku mě to vyděsilo.“

„Zabýváš se blbostmi.“

Zamířil k ledničce a na protest si z ní vyndal salám a máslo a hrdě mě ignoroval i s talířem jídla v ruce.

„Proč blbosti? Děje se to docela blízko nás… Nikdy nemůžeš vědět, co…“

„Kristepane, byl to nějaký rodinný spor a hotovo. Nějaký žárlivec. Pravděpodobně se vybouřil na svojí milence, která mu zahýbala s jiným.“

„No jo, ale ty mrtvé ženy jsou dvě. Podobnost těch vražd je dost velká.“

„Další blbost! Novináři z toho udělali senzaci a docílili přesně toho, co si umínili – aby ten plátek každý koupil a četl.“

„Ty noviny jsi koupil ty…“

„Víš, jak to myslím,“ kategoricky téma uzavřel, ukrojil si pořádný kus chleba a ztěžka se usadil na hnědou židličku u stolu.

„Ty těstoviny mi neohřívej.“

„Potřebuješ taky přece sníst něco teplého.“

„Tak půjdeme po obědě na pizzu a hotovo.“

Štěstím jsem si oddechla a položila z půlky naplněný talíř zpátky na pracovní desku.

„Opravdu? Takže se na mě nezlobíš?“

„Proč se na to zase ptáš?“

Už jsem se radši víc neptala, jen spokojně sledovala, jak dojídá, leje do sebe minerálku a pak si utírá ústa.

„Jak bylo v práci?“

„Na to, že je sobota, celkem fajn. A cos dělala ty? Vysávala?“

Zahanbená jsem sklopila hlavu, aby neviděl, jak se červenám.

„Ráno jsem si všiml, že skříňka s dvd je celá zaprášená. Už jsi ji utřela?“

Á jé, moje nálada je ta tam.

Vstala jsem od stolu, s vervou k němu přisunula židličku a odpochodovala jsem zpátky do obýváku. Kašlu na souseda a jeho obědovou chvilku. Jednoduše jsem zastrčila šňůru do zásuvky a s pohledem upřeným na Tomáše jsem začala vysávat.

„Vždyť nemusíš hned! Najez se. Po obědě bude času dost.“ Doprčic! Ať jde do háje. Otočila jsem se k němu zády, aby neviděl můj skleněný, ukřivděný pohled, a přestala myslet na společnou pizzu a na to, jak byl před chvilkou milý. Protože takový uměl být vždy jen chvíli. Pak byl znova jízlivý a nevšímavý, prostě totální ignorant!

Nechal mě topit se ve vlastním hněvu a radši beze slova zamířil do koupelny, aby si dal sprchu.

Přemýšlela jsem, co se to s námi posledních pár dní děje. Vlastně týdnů. I když po pravdě, byly to už celé měsíce. Náš vztah byla jakási rutina bez náznaku dobrodružství, tak nějak na jistotu, bez bláznivých věcí či improvizace. Jsme manželé tři roky. Dohodli jsme se, že s dítětem ještě počkáme a raději si užijeme jeden druhého. Plánovali jsme, že procestujeme Evropu, zajistíme si vlastní byt a auto… Byli jsme v Chorvatsku a v Belgii, koupili jsme si dvoupokojáč na Mukačevské a jetou Škodu Rapid. Počítá se to vůbec? Je snad teď ten správný čas z nás udělat rodinu? Možná jsem nad tím měla přemýšlet už dřív a chovali bychom se k sobě úplně jinak – mileji, ohleduplněji a… laskavěji.

Po půlhodině jsem vysavač uklidila do skříně na chodbě, sedla si na gauč a kousala se do spodního rtu. Byl v ložnici. Cosi si pískal a mně bylo jasné, že tu tíhu mezi námi vůbec necítí.

Nakonec vešel do obýváku a stál mi za zády.

„Proč se neoblékáš?“

Celá překvapená jsem se otočila, měl na sobě černý svetr a ošoupané džíny.

„Nejedl jsem, protože jsme se dohodli, že jdeme na tu pizzu. Myslel jsem, že si na sebe rychle něco hodíš a vypadneme.“

„Jen tak?“

„Jak jen tak?“ svraštil obočí a nechápavě na mě vykulil ty svoje modré oči, kterými mě před pěti lety tak pobláznil. Byly takové „newmanovské“ – pekelně modré, až z nich šel někdy strach. Přesně jako teď.

„Tomáši… něco se přece děje. S námi. S tebou…“

„Jak jinak. Jasně, že se mnou,“ procedil přes zaťaté zuby.

„I se mnou. Prostě se něco děje. Myslím v našem manželství. Ty to tak nevnímáš? Necítíš to?“

„Bože, co?“ zakřičel zjevně hodně vytočený, a ještě k tomu i hladový. Prudce jsem vstala a postavila se mu tváří v tvář. Převyšoval mě jen o půl hlavy a mně se s ním takto komunikovalo o dost lépe, protože jsme v ten moment byli takřka na stejné úrovni.

„Co? Zase něco komplikuješ? Zveličuješ? Máme se rádi, jsme spolu každý den, nikdo se před nikým neschovává, nemá tajemství. Nechodím do hospody, k čertu, málokdy na fotbal, jen neustále sedím u tebe. Nezahýbám ti, nenadávám, tak co to meleš?“

„Mluvím přesně o tomhle.“ Rýpla jsem ho ukazováčkem do prsou. „O tom, jaký jsi necita. Chováš se jako stroj. Ráno vstaneš, najíš se, odříkáš mi svoje naučené fráze a odejdeš. A večer je to stejné… Kde jsou nějaká milá slova? Nějaké pohlazení? Kdy jsi mi, Tomáši, naposledy řekl, že mě miluješ? Hm? Zamysli se, je to už hodně dávno, že?“

„A ty mně?“ Založil si ruce na prsa a doslova mě propálil pohledem. „Kdy jsi to naposledy řekla ty mně? Něco ti prozradím, drahá Naďo… všechno se to pokazilo v ten moment, co jsi začala v noci špatně spát. Jsi podrážděná, stále ti něco vadí a ryješ do mě. Jsi unavená a máš mizernou náladu. Ne, ty jsi doslova odporná. Taková je pravda. Jen o tom hezky popřemýšlej. Začít můžeš klidně hned teď! Na tu pizzu si klidně zajdu i sám.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA