Daughters of the Witching Hill

Copyright © Mary Sharratt, 2010

Translation © Ina Leckie, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN 978-80-7565-539-4

Věnováno památce Elizabeth Southernsové,

řečené matka Demdike,

a jejím blízkým, mezi nimiž byli:

Alizon Device, Elizabeth Device,

James Device, Anne Whittle, Annie Redfearnová,

Alice Nutterová, Katherine Hewittová, Jane Bulcocková,

John Bulcock a Jennet Prestonová.

„Věkovitá stařena to již byla, kol sedmi tuctů jar, a čarodějnicí byla po jar snad padesát. V lese Pendleském sobě přebývala, širém a pustém to kraji, k jejímu povolání skvěle příhodném: co za svého života tropila, nikdo neví… Veskrze ďábla zastoupila v těch místech, kde dlela: nikdo jí uniknout nemohl, ni jejím ďasům.“

thomas potts: Čarodějnic úžasné objevení v hrabětství Lancasterském, LP 1613

ZAŽEHNÁVADLO

O Velkém pátku postit se budu, jestliže smím,

dokud tvůj zvon, Pane, neuslyším,

Pán se sborem u stolu

věrných apoštolů.

Copak to sám v ruce měl?

Ze zlata prut mu z ní čněl.

Co v druhé třímal a nedal pryč?

K nebeské bráně mocný ten klíč.

Zvi dovnitř nebeská bráno bytelná,

zůstaňte zavřená, vy vrata pekelná,

ať dítko pokřtěné

smí k matce uctěné.

Co je to světlo, co šíří jas do dáli?

Vlastního syna mi ke dřevu kovali.

Srdcem i rukama je bolestně přikutý

a trnem kol hlavy ovinutý.

Dobrý je ten, kdo má svá dítka rád,

tajemství páteční učí je znát,

modrý a rudý

kříž jeden jak druhý

a při něm dobrý náš Pán.

Ulehl ke spánku Gabriel

na zem slz přesvatých,

Pán přišel a vědět chtěl:

Gabrieli?

Bdíš nebo sen na tě dých?

Ne, Pane, jsem holí a okovem jat,

tak nemohu ani bdít, ba ani spát.

Vstaň Gabrieli, přidej se na cestu mou,

hůl ani okov už bránit ti nemohou.

(Zažehnávadlo na pomoc prokletým lidem, jež údajně používala rodina Elizabeth Southernsové a jež zapsal soudní úředník Thomas Potts během čarodějnických procesů v Lancasteru roku 1612.)

ČÁST PRVNÍ

NA SKLONKU DNE

Bess Southernsová

qr

1. kapitola

Hle, jak tu všechny tři stojíme, u brány Baldwinova sídla. Po boku mám dceru, šilhavou Lizu, a vedle ní svou vnučku Alizon, teprve patnáct jar nedávno měla, je jak polední sluníčko, hezoučká tak, že i mému zastřenému zraku svět hned rozjasní. A já jsem bába Demdike, tak mi lidé už léta říkají, to podle hrázky na potoce opodál našeho obydlí, kde ovčáci zvířatům vlnu perou, než se pustí do stříhání. Kdysi jsem s praním pomáhala, to když jsem byla mladší a silnější. Ani těch největších zlých beranů jsem se nebála. Odjakživa jsem uměla němou tvář zklidnit tichým laskavým slovem. Dnes už jsem stará, zchromlá a poloslepá, ale paměť, tu mám dlouhou jak den vprostřed léta, a vnitřní oko jasné a ostré.

Čekáme tu, až si nás Richard Baldwin všimne. V tu ránu se na nás vyřítil ven. Mlhou, kterou mi věk pohled zaclání, stěží rozpoznávám jeho postavu. Hubený je jak seschlá lodyha šťovíku, tváře kysele svrasklé a na sobě přísnou čerň puritána. Má se za zbožného, náš Dick Baldwin. Vzduchem se ozval prudký třesk biče. Má dcera leknutím až nadskočila, jak jím Baldwin práskl o vyprahlou ztvrdlou zem.

„Vy čarodějnice, coury jedny,“ zařízl se nám do uší jeho hlas, a nejen nám, i vrány se poplašeně zvedly z korun stromů. „Kliďte se z mých pozemků!“

Při každém prásknutí bičem mi vzduch prudce ovane tvář. Chtěl by nám nahnat hrůzu, ale já cítím na jazyku pachuť jeho strachu. Pustila jsem se ruky Alizon, která mě všude vodí, a vykročila nohou v hadrech obalenou směle přímo k němu. Jdeme si jen pro to, co nám právem náleží.

„Vy čarodějnice zkurvené!“ vybafl znovu s takovou záští, že mi jeho slina zkropila tvář. „Budete se jedna houpat a druhá na hranici škvařit!“

To myslí mě a Lizu, naší Alizon si raději vůbec nevšímá ani pohlédnout si netroufne na tu ztělesněnou krásu, byť na kost vyhladovělou – ta jeho sukovitá kolena by se pod ním snad i podlomila. Pokročila jsem k němu ještě blíž, až musel maličko ucouvnout. Děsí se, že bych na něj třeba jen dýchla.

„Jsi mi z duše ukradený, sám se pověs.“

Hraje si na zbožnou dušičku, náš pan Baldwin, ale co o něm vím já, by pošpinilo jeho jméno na věky. Může si žalmy kdákat do ochraptění, brány nebeské před ním ani v pantech nevrznou, natož aby se otevřely. Dobře to vím a on ví, že já to vím, a kvůli tomu se mě bojí a nemůže mě strpět. Pod tím černým šatem mu tluče srdce mnohem černější. Najal si Lizu na česání vlny a pak jí nezaplatil. A to zdaleka není vše, Liza mu dopřála i víc než jen své obratné ruce. Užívat si chtěl, puritán nepuritán, a Liza, osamělá a zbědovaná od smrti manžela – už je to deset let, co chudák podivně ze světa sešel – mu byla po vůli. Děvčátko moje hloupoučké.

„Tak dost,“ štěkla jsem. „Liza ti vlnu česala. Kde je její plat? Jsme chudí, nemáme co do úst. Chceš nás nechat zajít hlady, lakomče?“ Promluvila jsem tiše, varovně, jak když pes vrčí, než rafne. Takový jako on by měl vědět, že není radno pouštět se se mnou do křížku. V celém Pendleském lese mě znají jako zažehnávačku a kdo má moc zažehnat, ten umí i proklít.

Náš pan Baldwin mi dává za vinu, že jeho dcera Ellen churaví. Churaví tak, že už ani z lože nevstává. Odmala byla bledá, souchotiny jí trčely z očí, co ji znám. Za celých těch devět let, co je na světě, jsem ji neviděla zdravou a svěží. Baldwin mě jednou povolal, abych mu ji vyléčila. Čelo jsem jí omývala, svařovala čaj z řimbaby i plicníku, ale ona jen dál stonala a třásla se. Dělala jsem, co bylo v mých silách, jenže některým chorým pomoci není. A stejně si Baldwin usmyslel, že jsem z nenávisti to děvče uhranula. Ale proč bych co jen vlásek na hlavě té chudině zkřivila, když jeho druhá dcera, ta, jejíž jméno Baldwin nevysloví a na ni nepohlédne, je má vlastní nejmladší vnučka, sedmiletá Jennet?

„Richarde.“ Liza za mnou taky odvážně postoupila blíž a ruku k němu úpěnlivě vztáhla. „Měj slitování. Už kvůli naší Jennet. Už v domě nemáme ani drobeček.“

On se však od ní odvrátil, chladně a štítivě, nevyplatí ji za tu poctivou práci, nedá nám ani jedinou penci. Nemůžu nic, jen se za něj modlit, aby se mu mysl sama polepšila. Tiše, jen pro sebe, aby mě ty jeho puritánské uši neslyšely, si drmolím latinské modlitby staré víry. Ale on to vidí, zbledl a roztřásl se – bojí se snad, že ho ta šeptaná slůvka sprovodí ze světa? Otočil se na patě a utíká zpátky domů. Bude se tam krčit za dveřmi zavřenými na petlici, dokud neodejdeme.

„Pojďme, Gran.“ Alizon mě vzala za ruku a vede mě pryč. Už se bez ní v těch ponurých letech staroby neobejdu. Vnitřním zrakem však vidím, jak na kamenné zídce opodál sedí Tibb. I slunce vykouklo z mraků, aby mu pozlatilo tu bezelstnou tvář. Dick Baldwin by řekl, že je to čert nebo i sám Satanáš, ale já vím svoje. Je to můj krásný jinoch Tibb, všem ostatním neviditelný.

„No já tedy běžně kletby nezastávám,“ pravil Tibb a protáhl si dlouhé nohy. „Ale kdybys panu Baldwinovi trochu zlého zavěštila, kdo by ti to mohl vyčítat po tom všem, co tobě a tvým blízkým provedl?“ Pousmál se. „Msty se ti nezachtělo?“

„Ne, Tibbe, jen spravedlnosti.“ Mluvím s ním jen vnitřním hlasem, aby mě nikdo jiný, než on neslyšel. Kdyby Baldwin ochořel a umřel, co by pak bylo s jeho právoplatnou dcerou Ellen? Její matka je dávno po smrti. Stala by se z ní jen další žebračka odkázaná na milodary farníků. Ne, takové břímě na duši nechci.

„Spravedlnost!“ zasmál se Tibb a potřásl hlavou. „Od někoho jako Dick Baldwin? Ohó, vysoko míříš.“

Tibbův smích odplavuje roky a nese mě zpátky do dávných časů, když jsem ještě oběma očima viděla do daleka a sama po svých pružně chodila a nikdo mě provázet nemusel.

2. kapitola

Na sklonku dne jsem ho tehdy poprvé potkala – zrovna se, chlapec, hrabal z kutné jámy, kde se kámen dobývá. Zapadající slunce mu zlatilo vlasy. Byl štíhlý, mladý a přehezký. Taková čistá duše, žádné zlo z něj nevanulo, žádná zášť. Hned jsem věděla, že tenhle hoch na mě neplivne jen proto, že jsem bosá otrhaná žebračka. Že mi nebude spílat ani mě neshodí do příkopy. Měl cosi v očích – takovou vlídnost, pochopení. Když na mě pohlédl, bolavá kolena mi změkla. A když se usmál, dojetím se mi srdce rozbušilo, divže jsem nepadla do mdlob. Co by mohl takový mládenec chtít vdově se hřbetem ohnutým padesáti křížky, jako jsem já?

Bylo to v máji, dobře si vzpomínám, ale večer byl studený. Měl na sobě divný kabát, způli černý, způli hnědý. Musí být nuzák jako já, když si háby sešívá z všelijakých hadrů, pomyslela jsem si.

Vztáhl ke mně ruku, jako by se chtěl pozdravit s dávným druhem.

„Elizabeth, Bess moje milá,“ oslovil mě jak zamlada, když jsem bývala děvče jak proutek a pružného kroku i kaštanových vlasů. Odkudpak zná moje pravé jméno? Už léta se mi přece vesměs říká jen Demdike. Usmíval se na mě zeširoka a zuby mu zářily čistě a bíle, žádný mu nechyběl, a v očích měl šelmovskou jiskru, jako by ve mně viděl tu mladici krev a mléko, jakou jsem kdysi bývala.

„Podívejme,“ podivila jsem se, protože já sotvakdy s řečí otálím, „tak mé jméno znáš, pravda. A co to tvé?“

„Tibb,“ řekl prostě.

Přikývla jsem zas, i když na žádného Tibba, co by žil v širém Pendleském kraji, jsem se upamatovat nemohla.

„A křtěný jsi jak?“ Koneckonců, on mě přece po jménu zná. Pánbůh jen ví odkud.

On ale zvedl tvář k zarudlým nebesům a zasmál se do posledního paprsku dnešního slunce. Vtom jsem zaslechla šramot za sebou, ohlédla se – to jinoch smíchem poplašil bažanta v houští a ten s kdáknutím vyletěl pryč. A když jsem se zpátky k chlapci obrátila, považte, nebyl tam. Dočista zmizel. Rozhlížela jsem se po cestě i kolem ní, ale nikde ho nebylo. Ani žádné stopy jsem v blátě neviděla. Copak mě šálil zrak nebo snad mysl? Byl to vůbec člověk z masa a kostí? Až jsem se zachvěla a mráz mi přeběhl po těle, jako by s večerem začalo přituhovat.

Nikomu jsem o Tibbovi neřekla. Kdo by mi taky věřil, když i já sama jsem se uvěřit zdráhala. Pranic se mi nechtělo ještě přiživovat posměch, který si ze mě už i tak kdekdo tropil.

Ned Southerns, můj manžel, ať byl jaký byl, umřel zakrátko poté, co se nám narodila Liza, už je tomu devatenáct let. Dával mně její vadu za vinu, že když jsem ji pod srdcem nosila, prý jsem se přespříliš zabývala němými tvářemi, co oči daleko od sebe mají. Chovala jsem, pravda, v těch dobách pěkný houf slípek, ba i kozičku pro trochu mléka jsme mívali. Měla jsem ještě synka, Christophera, o tři léta staršího než Liza. Nebyl mého muže, ale zdaleka nebyl jediný v Pendleském lese, co se jako parchant narodil. Panstvo i sedláci plodili nemanželských dětí stejně, co my chudáci, jen to mohli o dost líp tajit. Měli jsme s Lizou a Kitem, jak jsme Christopherovi říkali, příbytek ve staré polorozpadlé strážní věži na okraji Pendleského lesa. Byla ta věž snad samého Adama starší. Příliš do ní už táhlo, než aby se v ní dala aspoň skladovat píce pro dobytek, ale nám k životu stačila. Malkin Tower se jí říkalo, a jak jistě víte, malkin může znamenat buď zajíce, nebo couru, ženskou povětrnou. Nebylo by lepšího bydliště pro mě a mou drobotinu.

I tak se ale mezi lidmi šuškalo, že je to divné, aby někdo jako já bydlel ve věži z bytelného kamení, s přilehlou zbrojnicí, kde byl dokonce i pořádný krb, když kdejaká jiná vdova se musela spokojit s chatrčí bez komína a ohništěm na holé zemi. Bylo to tak, že má nebožka matka to místo dostala darem za to, jak žila – taková věž se jménem povětrnice skrývá často i tajemství viny.

Když byla máma ještě mladá a pěkná, sloužila u Nowellů na sídle Read Hall. Byla dcerou vrchního podkoního a měla před sebou slušnou budoucnost, i nějaké to skromné věno v truhle. Jenže, co se nestalo – zahleděla se do syna pana Nowella, tehdy sedmnáctiletého mládence. Nowellové nebyli prastarý rod, co se urozenosti týče, ani způli ne tak jako třeba Shuttleworthovi z Gawthorpe Hall nebo de Lacyové, co drželi Clitheroe. Majetky Nowellům přitekly s vlnou novéno náboženství. Když kdysi vojska starého krále Jindřicha přijela srovnat klášter Whalley se zemí, Nowellovi poslali svoje syny, aby pomohli bourat ty letité zdi. A král jejich oddanost odměnil velikou porcí klášterních pozemků. Jeden ze synů starého pána Nowella pak odešel až do dalekého Cambridge a stal se tam u puritánů knězem, aspoň tak se to po kraji říkalo. Nowellovi vůbec rádi všude roztrubovali, jak jsou zbožní, jenže ani svatým se mladistvé poblouznění nevyhýbá.

Máma bývala zamlada počestné děvče a mladý pán Roger ji nemohl dost dobře a snadno odkopnout, jako by to učinil s kdekterou holkou z krčmy. A tak jí přenechal Malkin Tower, aby měla do konce života kde hlavu složit, jen s podmínkou, že dá všem Nowellům svatý pokoj. Bylo to od Read Hall sdostatek daleko, aby se s ní nemuseli potkávat, ale dost blízko, aby měli ponětí, jestli máma jejich jméno před nikým nešpiní. Nikdy jsme s mámou nepatřily k váženým lidem – úcta stojí peníze a nám k penci věčně druhá chyběla, aby o sebe alespoň cinkat mohly. Měly jsme tedy Malkin Tower za přístřešek, ale ani píď země pro párek ovcí na pastvu. Jenom pár záhonků jsme si v kamenité hlíně postupně zřídily. Celkem vzato, myslím, že Nowellovi na nás nakonec úplně zapomněli. Když máma umřela, Bůh jí dej lehké spočinutí, byla věž už tak zchátralá, že se jí ani nedožadovali zpátky. A tak jsem tam zůstávala dál, kam jinam bych taky šla? Nowellům nejspíš dobře padlo, že se mnou nemusí mít co do činění, raděj mě tam nechali přebývat bez práv, ale i bez renty – ani vindru jsem jim za to neplatila.

Můj otec se na onen svět odebral před pár lety, spokojeně, uprostřed svého blahobytu. Jeho nejstarší syn Roger, můj nevlastní bratr, se stal novým pánem na Read Hall, na tom jejich sídle zčásti vystavěném právě z kamenů, co čeládka jeho děda kdysi popřivážela na trakařích z rozbořenin kláštera. Byl o dost mladší než já, můj polorodý bratr, o dobrých dvacet let. Jen zřídka jsme se potkali, protože Nowellovi chodili do kostela ve Whalley, spolu s ostatním panstvem, a ne do Goldshaw se zemany a sedláky. Jednou po letech mi ale přece jen na Rogera Nowella padl zrak, na trhu v Colne to bylo. Nedal se přehlédnout, jak si tak seděl, jak nějaký král dobyvatel, na vraníku lesklém jak uhel a s hřívou zdobenou červenou stuhou. Už je to pěkných pár let, tehdy měl můj polobratr tvář hebkou a bez vrásek. Pěkný chlap to byl, bradu měl pevnou zrovna jak já. Hleděla jsem tenkrát přímo na něj, jestli rozpozná spřízněnou krev, ale ten ledově modrý pohled po mě sklouzl, jako bych nebyla víc než kupka hnoje v koutě.

Léta běžela a on se stal mocným pánem, místním magistrátem a smírčím soudcem. My z Pendleského lesa jsme si dávali pozor, abychom mu cestu nezkřížili nebo mu nedali důvod, aby se urazil. Že jsem byla chudá vdova, udělil mi licenci na žebrotu. Vzkázal však jen po konstáblovi, sám se mnou nepromluvil. A tak mi nezbývalo než chodit po cestách v Pendleském lese a s nejhlubší pokorou se doprošovat trochy jídla či poctivé práce.

Jenže kde byly ty časy, kdy dobrý křesťan rád dal chudákovi nějakou almužnu. Když jsem byla malá, mniši z kláštera ve Whalley potřebné krmili i šatili. A zámožní jakbysmet, protože jejich duše by se mořily v očistci mnohem déle, kdyby nám neprokazovali dobrodiní. A taky jsme my nuzáci požívali v těch dobách úcty, protože naše modlitby byly Bohu milejší než ty od bohatých. Leckterý zámožný pán na smrtelném loži nechal rozdávat jídlo a milodary těm nejubožejším z celé farnosti, jen aby se pomodlili za jeho nesmrtelnou duši. A na pohřbu pak chudáci ještě dostali příděly chleba a zádušních koláčků, tak to i máti vyprávěla.

Reformátoři prohlašovali, že očistec je kacířský výmysl. Že nebe je jen pro vyvolené a pro všechny ostatní peklo, tak proč by bohatí dál upláceli chudé, aby se za ně modlili? Najednou už v nás prostých lidech neviděli Pánem požehnané, ale jen obtížnou pakáž. Když jsem prosila aspoň o misku vodového mléka nebo hrst ovsa na kaši, neuměli takoví Hargreavesové a Bannisterové nebo Mittonové nic než jen přimhouřit oči a zasyčet, že to mě Bůh trestá za hřích, za to, že jsem porodila nemanželské dítě.

Chladní a tvrdí jako kámen byli. Co ti mohli vědět. Moje právoplatná dcera Liza měla vadu, protože její otec, můj manžel, ji se mnou zplodil beze stopy potěšení, zatímco můj nemanželský Kit zrozený z lásky a vášně byl vysoký a krásný a sošný jako vzrostlá jedle. Jenomže puritáni viděli jen to, co vidět chtěli. Jediné takzvané dobrodiní, které mi byli ochotni prokázat, byl půlpecen starého chleba za celodenní dřinu při praní plen a ženských klůcků.

Ale i to bych jim snad byla odpustila, kdyby mě neobrali o klid a radost ze života. Za starých časů jsme pro každou věc měli nějakého svatého: svatá Markéta pomáhala rodit děti, Anna ochraňovala před bouřkou, Antonín dával pozor na oheň, Jiří uzdravoval koně a odvracel od nich uřknutí. Starý král Jindřich sice zakázal rozžíhat svatým svíce, ale oltáříky jsme mít směli. A taky nás v těch dávných dobách nikdo chodit do kostela nenutil, ani na svaté přijímání o Velikonocích, chodili jsme sami. Hlavní loď byla prostě naše, nás obyčejných, měli jsme ji společně jako druhý domov. Od kněžiště s vysokým oltářem, odkud kněz zpíval mši svatou, jsme byli odděleni letnerem, vyřezávanou dubovou přepážkou. Nestávali jsme tam ale celou bohoslužbu strnule a zasmušile, kdepak, chodili jsme od jednoho svatého ke druhému a prohlíželi si jejich oltáře, sochy a obrazy, dokud kněz nezazvonil zvonkem a nepozdvihl svatou hostii do výše, a už jen pohled na ni člověka uchránil zlých kouzel, moru a náhlé smrti.

Když mi bylo dvanáct jar, dostavěl se nový kostel Panny Marie v Goldshaw a nahradil starý chátrající filiální kostelík, kde mě křtili. Chesterský biskup jej přijel vysvětit zrovna před Dušičkami, kdy se celou noc cinkalo zvonečky pro klid všech zemřelých. Tehdy jsme taky mívali svátky. Vánoce například trvaly dvanáct dnů a nocí, kdy maškary a zvířecí masky tančily ve světle pochodní. Vybral se vždycky někdo hodně nuzný, kdo se na tu dobu stal Lordem Naruby a vládl i panstvu, a my jsme se měli čemu smát. Towneleyovi z Carr Hall vždycky zvali všechno sousedstvo, bohaté i chudé, na slavnost na svém sídle. O Květné neděli jsme zas všichni farníci chodili v procesí kolem polí, aby se hojně urodilo. A mladí se večer vytráceli do tmy, aby zemi požehnali ještě i jinak, po svém. Všichni věděli, oč běží, a nikdo tomu nebránil. Když pak děvče s mládencem začátkem léta o překot domlouvali svatbu, nikdo se kvůli tomu nepohoršoval. I já jsem bývala mladé děvče a s mou nejlepší kamarádkou jsme se držívaly pospolu, vplétaly si zelené ratolesti do vlasů a věčně si prozpěvovaly. Jmenovala se Anne Whittle, měla rty jak zralé třešně a ráda si s chlapci užívala, zato já, neschopná zapomenout, jak dopadla má matka, jsem nedopustila víc než jen políbit, zatančit a slůvkem či pohledem polaškovat. Svést jsem se dala až mnohem později, když už jsem byla provdaná a neuspokojená, až to bolelo, a hledala jsem potěšení, kde se dalo.

Na první májový den jsme pak za mých mladých let vstávali už za kuropění a chodili sbírat hlohové kvítí a mařinku. Tancovali jsme kolem májky a popíjeli bezové víno, dokud se nám netočilo samo nebe nad hlavou. O slunovratu, v předvečer svátku Jana Křtitele, jsme do kostela nanosili březových ratolestí, že to tam vypadalo jako v hájku za vsí. A ohně hořely celou noc. Někteří pálili kosti, aby tím puchem vyhnali zlé bytosti z polí. Ale většina se nás držela u sousedního ohně z jabloňových větví, a tam jsme tancovali, dokud jsme o východu slunce nepadli do trávy. O dožínkách, o svátku Lammas, vybírali ženci Královnu úrody a jednoho léta jsem se jí stala i já, patnáct mi tehdy bylo, korunu jsem dostala z růžových květů a obilných klasů a chasníci se u mě dožadovali políbení.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

ČÁST PRVNÍ