James Patterson a Chris Grabenstein

MAX EINSTEINOVÁ – GENIÁLNÍ EXPERIMENT

Ilustrovala Beverly Johnsonová

Elektronická kniha

Postavy a události v této knize jsou pouze fiktivní.

Jakákoli podobnost se skutečnými osobami,

ať už žijícími nebo zesnulými, je čistě náhodná

a nebyla autorským záměrem.

Copyright © Zero Point Ventures, LLC 2018

Text © James Patterson and Chris Grabenstein 2018

Illustrations © Beverly Johnson 2018

Translation © Vojtěch Ettler 2019

Czech edition © Nakladatelství Slovart, s. r. o., 2019

All rights reserved

This edition arranged with Kaplan/DeFiore Rights

through Graal Literary Agency

Max Einsteinová – Geniální experiment

Z anglického originálu Max Einstein – The Genius Experiment přeložil Vojtěch Ettler

Redigovala Iveta Poláčková

Korektury Adéla Lapáčková

Editorka Kateřina Eliášová

Sazba ITEM, spol. s r. o., Bratislava

Vydalo Nakladatelství Slovart, s. r. o., v roce 2019

Vydání první

ISBN 978-80-7529-973-4

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.cz

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2019

Všem dětem, které zdědí Zemi a udělají z ní mnohem lepší místo k žití než my.

J. P. a Ch. G.

1

Max Einsteinovou praštil do nosu puch koňského hnoje a s trhnutím se probudila.

„No jasně!“

I když se třásla zimou, shodila ze sebe deku a vyskočila z postele. Tedy, postel to tak úplně nebyla, spíš zprohýbaná flekatá matrace s roztřepenými švy. Ale to nehrálo roli. Nápady člověk dostává nehledě na to, kde se zrovna nachází.

Proběhla potemnělou chodbou. Podlahová prkna — neopracované fošny naskládané přes hrbolaté trámy — se jí viklala a vrzala pod nohama a zrzavé vlasy se jí natřásaly v jednom velkém propletenci neposedných kudrn, což ovšem nebylo nic překvapivého. V jednom velkém propletenci neposedných kudrn měla vlasy pořád.

Klouby prstů zaklepala na vyvrácené dveře, které visely šejdrem ze zrezlých pantů.

„Pane Kennedy?“ Zaklepala ještě jednou. „Pane Kennedy?“

„Co to…“ ozvalo se ospalé zamumlání. „Max? Jsi v pořádku?“

Max si otázku pana Kennedyho vyložila jako pozvání a v podstatě se chatrnými dveřmi probořila dovnitř.

„Jsem v pohodě, pane Kennedy. Vlastně víc než v pohodě! Dostala jsem parádní nápad! Teda aspoň mi přijde parádní. Každopádně je to něco fakt bezva. Může to všechno obrátit vzhůru nohama. Může to zachránit svět. Pan Albert Einstein by to nazval ‚aha‘ moment.“

„Maxine?“

„Ano, pane Kennedy?“

„Je šest hodin ráno, holka.“

„Vážně? Pardon, že jsem sem vpadla tak brzy. Jenže člověk nikdy neví, kdy ho něco osvítí, že jo?“

„To neví. Rozhodně ne u tebe…“

Max na sobě měla odrbaný svetr a přes něj příliš velký baloňák. Poslední dobou v tom svetru spala a ještě se balila do kousavé přikrývky pro koně, protože v její takzvané ložnici, stejně jako v pokoji pana Kennedyho, byla ukrutná zima.

Vysoký statný muž tmavé pleti, kterému už vlasy prokvétaly bílými prameny, se ztěžka zvedl z postele a pěstmi si aspoň trochu vytřel spánek z očí. Bosýma nohama vklouzl do papučí, které si vyrobil z kartonu a starých novin.

„Počkej,“ zabručel, „musím si nazout tady svoje pantofle…“

„Protože jde zima od podlahy,“ poznamenala Max.

„Co?“

„Musel jste si ty pantofle vyrobit, protože ráno jde zima od podlahy. Je to tak?“

„Maxine — přespáváme načerno nad konírnou. Samozřejmě že tu jde zima od podlahy. A kdyby sis náhodou nevšimla, ani to tu moc nevoní.“

Max, pan Kennedy a asi půl tuctu dalších bezdomovců byli lidé, kterým spořádaní Newyorčani říkají „squateři“. To znamená, že přebývali bez placení nájmu v prázdných patrech nad koňskými stájemi. V prvních dvou podlažích se nacházelo kryté stání pro vyhlídkové kočáry z Central Parku a kóje pro koně, kteří je táhli. A ta vrchní tři patra? Ta se, přinejmenším co bylo majiteli budovy známo, nevyužívala.

„Zima se blíží, pane Kennedy. Není tady žádné ústřední topení.“

„Ano, to zcela jistě není. A víš proč, Max? Protože neplatíme nájem!“

„Každopádně s každým dalším týdnem bude zima čím dál větší. Za chvilku tu všichni umrzneme. I kdybychom zabednili všechna okna —“

„To nepřipadá v úvahu,“ přerušil ji pan Kennedy. „Musíme větrat. Jak se sem zezdola line ten smrad koňského hnoje…“

„Přesně! Právě o něm jsem s vámi chtěla mluvit. To je ten můj skvělý nápad. Koňský hnůj!“

2

”Je to vážně docela jednoduché, pane Kennedy,“ řekla Max, přešla ke stěně a hledala na odlupující se omítce místečko, které nebylo pokryté graffiti.

Z kapsy svého pytlovitého svetru vytáhla zbytek tlusté křídy a začala na zeď kreslit jako na tabuli.

„Jenom mě to nechte vysvětlit. Zkuste v tom vidět to, co já.“

Max ve volných chvílích bavilo čmárat si do pomačkaného skicáku, který zachránila z kontejneru, a tak křídou s velkou vervou načrtla hromádku koleček, nad kterou doplnila několik svislých vlnovek. Nadepsala to „hnůj/biopalivo“.

„Aby nám tuhle zimu bylo teplo, stačí, když si domluvíme schůzku s panem Sammym Monkem.“

„S majitelem tohohle domu?“ zeptal se pan Kennedy pochybovačně. „S panem domácím, který ani neví, že tu jsme? S tímhle Sammym Monkem?“

„Přesně tak,“ odpověděla Max, která se plně soustředila na schéma vznikající na stěně. „Musíme ho přemluvit, aby nám dal všechen svůj koňský hnůj.“

Pan Kennedy se postavil. „Všechen svůj hnůj? A proč bychom ho proboha měli chtít, Max? Vždyť je to hnůj!“

„No, jakmile budeme mít zásobu hnoje, navrhnu a sestavím bioplynovou stanici, která bude stačit pro všechny byty v horních patrech.“

„Jakou že stanici?“

„Bioplynovou, pane Kennedy. Zařídíme, aby se rozjela anaerobní digesce, která koňský hnůj přemění na bioplyn, a ten pak můžeme spalovat a vyrábět z něj elektřinu a teplo.“

„Ty chceš pálit plyn z kobylinců?“

„Přesně tak! Anaerobní digesce je série biologických pochodů, při kterých mikroorganismy rozkládají organické odpady, jako třeba koňský hnůj, za nepřítomnosti kyslíku, právě proto ‚anaerobní‘. A to je řešení všech našich potíží s topením a napájením.“

„Jsi si jistá, že je ti vážně jenom dvanáct?“

„Pokud vím, tak jo.“

Pan Kennedy věnoval Max pohled, na který byla bohužel zvyklá. Ten pohled říkal, že se zbláznila. Že jí přeskočilo. Ruplo v bedně. Nicméně Max se tím pohledem nikdy nenechala vykolejit. Řídila se podle slov Alberta Einsteina, který řekl, že „velké osobnosti vždy narážejí na odpor průměrných lidí“.

Ne že by pan Kennedy patřil k průměrným lidem. Max zkrátka vysvětlování svého smělého a převratného nápadu vzala za špatný konec. Občas jí myšlenky hlavou svištěly tak rychle, že jí z pusy vycházely v nesrozumitelné šmodrchanici.

„Jediné, co potřebujeme, pane Kennedy, je vzduchotěsná nádrž — něco mezi barelem na ropu a cisternou.“ Nakreslila krychli vsazenou do rámu z kovových tyčí. „Nejlepší samozřejmě bude odolný plast. A bylo by šikovné, kdyby kolem sebe měla klec z pozinkovaného železa. Pak už bude stačit jenom vyměřit a vyříznout tři různé trubky: jednu na podávání hnoje, druhou jako výpust plynu a třetí na vytlačený tekutý digestát. Ty roury zavedeme do nádrže, pořádně je utěsníme, uděláme správně rozvody a máme hotovo.“

Pan Kennedy si mnul strniště na bradě a obdivoval Maxin podrobný nákres celého zařízení vypracovaný na oprýskané stěně.

„Geniální nápad, Max,“ zamručel. „Jako vždycky.“

Max si dovolila nepatrný hrdý úsměv.

„Děkuju, pane Kennedy.“

„Má to jenom jeden háček.“

„A to?“

„No, ta nádrž. Ta krychle. Kolik může mít? Tři krát tři krát tři metry?“

„Tak nějak.“

„A říkáš, že by se kolem ní hodila kovová klec. Taky ses zmínila o třech trubkách. A o instalatéřině. Pak budeme, tipuju, potřebovat nějaký kotel, ve kterém se plyn z koňského hnoje bude spalovat a přeměňovat na teplo.“

Max přikývla. „A generátor, abychom si mohli vyrábět vlastní elektřinu.“

„Tak. Nebude to všechno stát kupu peněz?“

Max poklesla ruka s křídou. „Asi jo.“

„A všimla sis někdy, co především lidi ve squatu nemívají?“

Max stiskla rty. „Peníze?“

„Mh-hm. Právě.“

Max si špaček křídy zastrčila zpátky do kapsy u svetru a oprášila si bledé studené dlaně.

„Dobrá připomínka, pane Kennedy. Jako obvykle budu muset být trochu praktičtější. Vrátím se za vámi, až dám dohromady lepší plán. Rozhodně se vrátím dřív, než přijde zima.“

„Výborně. Ale, Max?“

„Ano, pane?“

Pan Kennedy si zase zalezl do proležené postele a přetáhl přes sebe pokrývku.

„Hlavně se nevracej před sedmou, dobře?“

3

Max se podívala na hodinky.

Bylo teprve 6.17 ráno. Na rozdíl od pana Kennedyho patřila k ranním ptáčatům. Vždycky tomu tak bylo a nejspíš taky vždycky bude. Ráno, hlavně v té tiché pauze mezi sněním a bdělým stavem, jí totiž ještě napůl spícím mozkem probíhaly ty nejúžasnější nápady. Takové nápady pomáhaly rozptylovat smutek, který se měl ve zvyku přikrádat v tomtéž kratičkém mezidobí. Smutek, který pravděpodobně znají všichni sirotci. Ale o to hlubší, že Max neměla nejmenší ponětí, kdo vlastně její mamka a táta jsou.

Dovrzala se zpátky do svého pokoje tak tiše, jak to jenom šlo. Už po pár krocích za sebou slyšela chrápání pana Kennedyho.

Místo na spaní v budově koňských stájí si vyzdobila stejně jako všechna místa, která kdy dočasně obývala: svůj otlučený starý kufr postavila otevřený na bok, čímž z něj udělala výkladní skříň veškerého svého majetku spojeného s Albertem Einsteinem. Dole na bočních stěnách byly jako na poličce vyskládané knihy, které napsal buď sám Einstein, nebo někdo jiný o něm. Obě víka kufru byla zevnitř polepená sbírkou Einsteinových fotografií a citátů. Dokonce se tam culila i Einsteinova figurka s kývací hlavou, kterou Max kdysi našla v koši za muzejním obchůdkem. Používala ji jako zarážku na knížky.

Max si nevzpomínala, odkud se ten kufr vzal. Prostě ho měla odjakživa. Byl ještě starší než její obnošený pletený svetr, a ten už byl sám o sobě starožitnost.

Nejstarší fotka v její sbírce, kterou někdo jiný než Max (netušila, kdo to mohl být) nalepil do vnitřku kufru před takovou dobou, že se jí kroutily rohy, zachycovala geniálního profesora hluboce pohrouženého do myšlenek. Měl huňatý knír a dlouhé rozcuchané vlasy. Spínal ruce, skoro jako by se modlil. Pohled upíral kamsi nahoru do nekonečné dálky.

Ten snímek byl zároveň Maxina nejstarší vzpomínka. A jelikož vlastní rodiče nikdy nepoznala, začala si už v raném věku s dědečkovským milým pánem povídat před spaním. Uměl báječně naslouchat. Max záhy zahořela zvědavostí, co je ten záhadný muž zač, a to byl začátek její celoživotní posedlosti vším, co se Einsteina týkalo.

Jako třeba jak se narodil v Německu, ale musel svou domovinu před druhou světovou válkou opustit. A jak měl tak plnou hlavu velkých a úžasných myšlenek, že občas zapomněl věnovat pozornost své práci na patentovém úřadě. Měli toho s Max spoustu společného.

Vedle té staré fotografie visel Maxin úplně nejoblíbenější Einsteinův citát: „Představivost je důležitější než vědomosti.“

„Pokud ovšem máte aspoň trošku peněz, abyste svoje nápady mohli taky uskutečnit,“ zamumlala Max.

Pan Kennedy měl pravdu.

Nemohla si dovolit vyrobit bioplynovou stanici. A nemohla pana Sammyho Monka požádat o jeho koňský hnůj ani nic podobného, protože pan Sammy Monk nesměl vědět, že v opuštěných patrech nad jeho stájemi někdo žije. Bude muset přijít na nějaké jiné řešení, jak se popasovat s otázkou vytápění squaterského ležení. Takové, které nebude stát ani cent a využije odpad někoho jiného.

Max zapnula svůj počítač, který si sestavila z nalezených součástek. Bylo až s podivem, co jsou někteří Newyorčani ve dnech, kdy jezdí popeláři, schopni vyhodit na chodník. Max díky tomu mohla z kupy odložených tištěných desek, nechtěných drátů, opuštěných procesorů, vyhozených klávesnic a jedné mírně zrnité obrazovky vyřazeného MacBooku...

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1

2

3