O knize

Nepříliš úspěšný arabský spisovatel a novinář, hrdina nového románu Sajjida Kašuy, se živí psaním memoárů na zakázku a zaznamenáváním cizích životních příběhů. Zatímco žije s rodinou ve Spojených státech, dostane zprávu, že jeho otec v Izraeli je těžce nemocný, a vypraví se za ním, aby s ním byl v jeho posledních chvílích. Současně se však chce vypořádal i s traumaty své vlastní minulosti a přítomnosti. Před čtenářem se tak postupně rozplétá tajemstvím opředený příběh podivného manželství se ženou jménem Palestina i hluboké roztržky s rodinou a nuceného odchodu z rodné vesnice. Román, spojující v sobě rovinu osobní i politickou, národní i univerzální, rozehrává témata exilu a vzpomínek, umírání, ztráty vlasti a kořenů i touhy po lásce.

O autorovi

Sajjid Kašua (*1975), palestinsko-izraelský spisovatel píšící hebrejsky, patří k nejvýraznějším izraelským autorům současnosti. Ve svých zčásti autobiografických románech Tančící Arabové (2002, česky 2016), A bylo jitro (2004, česky 2017) a Druhá osoba singuláru (2010, česky 2014) zprostředkovává svou zkušenost příslušníka arabské menšiny v současném Izraeli a podává důležitou výpověď o postavení člověka na pomezí mezi kulturními identitami

Photo © T. M. Pengile

Sajjid Kašua

Z hebrejštiny přeložila Šárka Melanie Sedláčková

Pistorius & Olšanská

Příbram 2019

Sajjid Kašua

Sledování změn

Tato kniha byla vydána s laskavou podporou Ministerstva kultury ČR

a Ministerstva kultury státu Izrael

Z hebrejského originálu Akov achar šinujim,

vydaného nakladatelstvím Kinneret, Zmora-Bitan v roce 2017,

přeložila Šárka Melanie Sedláčková

Arabskou kapitolu přeložil a slovníček arabismů doplnil Adam Pospíšil

Doslov Magdaléna Křížová

Fotografie na obálce Karel Cudlín

Obálku navrhla Klára Horová

Odpovědná redaktorka tištěného vydání Magdaléna Křížová

V roce 2019 vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská,

Pražská 128, 261 01 Příbram, jako svou 253. publikaci

© 2017 Kinneret, Zmora-Bitan, Dvir — Publishing House Ltd.

Translation © Šárka Melanie Sedláčková, 2019

Afterwards © Magdaléna Křížová, 2019

Typography © Klára Horová, 2019

ISBN 978-80-7579-076-7 (EPUB)

ISBN 978-80-7579-077-4 (MOBI)

ISBN 978-80-7579-075-0 (PDF)

ISBN 978-80-7579-052-1 (papírová kniha)

www.pistorius.cz

Věnováno tátovi

KAPITOLA PRVNÍ

1

Sedím před počítačem v obývacím pokoji na manželské koleji a dívám se na starý diktafon značky Sony. Když jsem si ho před téměř dvaceti lety kupoval, byl to jeden z nejlepších modelů. Jeho označení „výkonný diktafon“ na mě svého času udělalo takový dojem, že jsem svou zářnou novinářskou kariéru považoval za prakticky jistou věc. Je vybaven přehrávačem kazet standardní velikosti, vnějším mikrofonem, třemi černými tlačítky a červeným tlačítkem pro nahrávání. Opatrně jsem ho dvěma prsty otevřel, přesvědčil jsem se, že se páska uvnitř nezacuchala, a vyndal jsem devadesátiminutovou kazetu značky Maxell, která byla vložená stranou B. Její celofánový obal jsem sloupl před víc než dvěma měsíci. Musel jsem tehdy použít novou kazetu, nemohl jsem nic riskovat. Podle tloušťky cívky navinuté na dvou bílých plastových válečcích na ní bylo asi šedesát minut nahrávky. Obrátil jsem kazetu, vložil jsem ji do přehrávače tak, aby na mě průhledným víčkem hledělo písmeno A, a zmáčkl jsem zpětné převíjení. Cvaknutí černého tlačítka, které vyskočilo do stejné výšky s ostatními, mi oznamovalo, že jsem se dostal na začátek příběhu.

Ten příběh začal kdovíproč u baru restaurace na O’Harově letišti v Chicagu.

Barmanka byla hezká, ale nedokázal jsem odhadnout její původ. Ani moc tmavá, ani moc světlá. Ve formulářích, kde Američané zaškrtávají rasu, když zapisují děti do veřejných škol, chtějí si otevřít účet v bance nebo poprvé navštíví lékařskou kliniku, by se určitě mohla označit za „míšenku“ nebo zvolit možnost „ostatní“.

Seděl jsem na vysoké barové stoličce a pil svoje druhé pivo. Kufr, který svými rozměry odpovídal kabinovému zavazadlu, jsem opřel vedle a čas od času jsem o něj bezděčně zavadil, abych se ujistil, že je stále na svém místě. Barmanka, která si toho všimla, mi řekla, že od té doby, co letecké společnosti začaly vybírat poplatky za zavazadla přepravovaná v nákladovém prostoru letadla, kdo může, cestuje s malým kufrem na kolečkách. „Ušetří tím pětadvacet dolarů,“ řekla, „ale o peníze nejde, vždyť za pití a sendvič, které si koupí na letišti, dají totéž.“ Letištní obchody jsou koneckonců ty nejdražší. Jde o princip. Tak člověk oželí pár triček, kabát si hodí přes ruku, a navíc se vyhne čekání na zavazadla po přistání a sníží riziko ztráty, obzvlášť když má navazující let.

„Nalijete mi panáka Jamesona?“

„Malého za osm, nebo velkého za dvanáct?“ zeptala se barmanka.

„Velkého mi dejte,“ odpověděl jsem jí. „Bez ledu.“ Mám všeho všudy pět set dolarů, které mi musejí vystačit na celou cestu, a musím si nechat něco i na dárky, aspoň pár maličkostí, pro děti a možná i na něco pro Palestinu.

„Prosím,“ řekla barmanka s úsměvem a já jsem jí úsměv opětoval. Byla mladá a pohledná, nebo si ji tak alespoň chci pamatovat. Věk číšníků a barmanů v Americe mě překvapil, jen si nejsem jistý, jestli příjemně, nebo nepříjemně. Když jsme začali s dětmi každý první pátek v měsíci navštěvovat místní restaurace, vypozoroval jsem, že tu obsluhují často i starší lidé. V Jeruzalémě jsou číšníci vždycky mladí, personál nad třicet můžete potkat jedině v orientálních restauracích, které fungují většinou jen přes den. Nevěděl jsem, co si mám myslet o starších číšnících, kterým mohlo být někdy i přes šedesát, nebo dokonce přes sedmdesát. Možná mě napadlo, že je správné, že tu není věkové omezení; to zase klobouk dolů před americkou ekonomkou, že nezaměstnává číšníky a barmany podle věku a vzhledu, ale zajišťuje všem rovné pracovní příležitosti. Na druhou stranu ve mně vždycky probublává smutek, když vidím člověka ve věku svých rodičů, jak mi podává vodu v kelímku, naplněném ledem – nápoje se tady ve Spojených státech servírují vždycky s brčkem – s uctivým: „Prosím, pane.“

Kelímky s vodou jsou v Americe obrovské, alespoň v restauracích patřících ke známým řetězcům, které tvoří hlavní nabídku v městečku, kde žijeme. Oba kluci milují TGI Fridays a Buffalo Wild Wings. Dcerka vždycky říká, že je jí fuk, kam se půjde, nejradši by oželela restauraci a zůstala doma, a já jí domlouvám, aby šla s námi, že je důležité, abychom aspoň jednou za měsíc vyrazili celá rodina někam spolu, a nakonec se pokaždé dá přesvědčit. Číšníci postupují vždycky stejně. Přinesou vám vodu a potom předloží jídelní lístky a zeptají se, jestli si dáte něco k pití. Bublinkové nápoje se servírují ve třech velikostech, a jakmile se kelímek vyprázdní, číšníci ho znovu dolijí, bez příplatku. Když se vrátí s pitím, očekávají, že člověk bude vědět, co si objedná. Předkrmy nosí najednou s hlavními jídly. Potom se zeptají, jestli bylo všechno v pořádku a jestli pro vás můžou ještě něco udělat. Pokud odpověď zní: „Díky, máme všechno,“ vrátí se, zatímco ještě jíte, a položí na stůl účet, většinou v dlouhém úzkém plastovém pouzdře, v němž je kapsička určená pro kreditní kartu. Tady nečekají, že o účet požádáte. „V klidu si dojezte, žádný stres,“ říkají vždycky se širokým úsměvem. Starší číšníci mě zarmucují, protože je to těžká práce, musejí být dlouhé hodiny na nohou, pobíhat mezi kuchyní a stoly, umývat je, usazovat hosty, obsluhovat je a nosit těžké věci. Lidé v tomhle věku by měli mít jiný život, bez finančních starostí, kvůli kterým musejí pracovat na směny, dokud se udrží na nohou. Nevím, proč mě takovéhle věci vyvádějí z míry, jako by snad byl můj život nějak lepší než jejich. Možná protože se bojím, že mě právě tohle čeká? Vždyť abych si mohl koupit letenku, která mě stála skoro tisíc dolarů, použil jsem izraelskou kreditku své ženy a rozdělil částku na dvanáct stejných splátek, což byl nejvyšší možný počet, abych nemusel platit úrok.

Barmančin výraz nedával najevo, že by se něčím trápila. Někdy se mi zdá, že dovedu číst v lidských tvářích, že dokážu poznat, z jakého prostředí pocházejí, kolik peněz mají na účtu v bance a jestli v mládí rány spíš schytávali, nebo rozdávali. Jindy mě znepokojuje pomyšlení, jakým způsobem čtou ostatní mě.

Zoufale jsem si chtěl zapálit, ale ve Spojených státech už nejsou na letištích kuřácké koutky. Kuřáky tady nesnášejí, cigarety tu jsou zlozvykem žebráků a kriminálníků. Přesto jsem se zeptal barmanky a ta s politováním odpověděla, že kuřácký koutek tu bohužel není, a dodala, že slyšela, že na jihu, třeba v Atlantě, ještě místa vyhrazená pro kuřáky tu a tam mají, někde za bezpečnostní kontrolou, ale v Chicagu ne. Podíval jsem se na mobil a viděl jsem, že do odletu mi zbývá hodina. Nemůžu to riskovat a jít ven na cigaretu, protože pak bych musel znovu absolvovat celý proces bezpečnostní kontroly, i když bych se asi vrátil i tak včas. Přesto nesmím riskovat, dneska ne. Fronty by mohly být příliš dlouhé. Zakouřím si v Paříži. Tam určitě mají zóny pro kuřáky a na letišti Charlese de Gaulla mi zbývají dvě hodiny, než přesednu na navazující spoj do Tel Avivu.

Whisky budu pít pomalu. Nemůžu si dovolit vypít víc než tohle. Dvě piva a dvojitá whisky musí stačit. Prostě budu jen tak usrkávat a budu se snažit nechat si poslední doušek na poslední chvíli. Tak se udržím pod vlivem alkoholu po celou dobu letu. V letadle už nabízejí jenom levné víno, pivo ne, každopádně ne v ekonomické třídě.

„Tak kampak letíte?“ zeptala se barmanka.

Neměla přízvuk, tedy neměla cizí přízvuk. Já ho mám a vždycky mít budu. Nemám citlivé ucho na rozdíly ve výslovnosti samohlásek, nedělám rozdíl mezi o a u a mezi i a e a některé hlásky v angličtině se ani nesnažím vyslovovat po způsobu místních, protože předem vím, že by se mi to nepovedlo. A přes tahle omezení dokážu ve všech jazycích rozeznat cizí přízvuk. Lidé s přízvukem mají jiný výraz ve tváři, který se těžko popisuje.

„Domů,“ odpověděl jsem.

„A to je kam?“

„Do Jeruzaléma,“ řekl jsem, jelikož jsem odhadoval, že to je město, které bude určitě znát, a já si tak ušetřím zdlouhavé vysvětlování.

„Áááá, to je super, tam jsem se vždycky chtěla podívat. Jak dlouho jste tam nebyl?“

„Skoro dva roky. Vlastně něco přes dva roky.“

„Bydlíte v Chicagu?“

„Kéž by,“ pokusil jsem se být zábavný. „V Urbaně-Champaign.“

„Takže Fighting Illini?“ zeptala se, čímž mínila fotbalový tým místní univerzity.

„Go, Illini,“ odpověděl jsem jí, přičemž jsem se tvářil jako hostující akademik, kterého univerzita potřebuje pro jeho nenahraditelné služby.

„Určitě se vám stýská.“

„Moc.“

„To vás rodiče zase budou opečovávat, viďte?“ položila mi s příjemným úsměvem otázku, která by se hodila spíš pro někoho mladšího, ne pro chlapíka se čtyřicítkou na krku.

„To si pište,“ odpověděl jsem po způsobu místních.

„Jídlo je tam určitě skvělé, že?“ zeptala se a já přisvědčil: „Nejlepší na světě.“

„A jak dlouho tam budete?“

„Nevím,“ odpověděl jsem.

A nevím to ani teď.

2

Začalo se stmívat a hodiny na mém telefonu ukazovaly deset ráno, když letadlo přistálo na Ben Gurionově letišti. Americký mobil, s deaktivovanými roamingovými službami mimo území Spojených států, bez připojení k wifi nerozpoznal místní čas. Chicago a Tel Aviv dělí od sebe osm hodin. V Izraeli je právě šest hodin večer. Uplynulo víc než čtyřiadvacet hodin od chvíle, co jsem se rozloučil se ženou a oběma synky. Dcera nevyšla z pokoje, i když jsem tiše klepal na dveře a volal ji jménem. Třeba opravdu spala a neslyšela mě.

Den před cestou jsem dětem sdělil, že jedu do Izraele kvůli důležité práci. Vysvětlil jsem jim, že mi jeden bohatý zákazník nabídl slušnou částku, abych napsal jeho autobiografii. Ujistil jsem je, že tam jedu, jen abych se s ním setkal a nahrál jeho příběh, že hlavní práci udělám, až se vrátím do Spojených států. Zeptal jsem se dcerky, jestli chce odtamtud něco přivézt, a ona jen zavrtěla hlavou. Prostřední syn se mě znovu zeptal, co je to autobiografie, a když jsem mu to vysvětlil, pořád nechápal, jak to, že píšu za ostatní, a proč si nemůžou napsat svůj životní příběh sami.

Objal jsem děti a slíbil jsem jim, že se brzy vrátím. Manželka navrhla, že mě hodí na místní autobusovou zastávku, a přestože mě její nabídka potěšila, raději jsem ji nevyužil, protože to by s námi musely jet i děti, a pro mě představovala každá jízda s dětmi, byť sebekratší, nebezpečí, jemuž je třeba se pokud možno vyhnout. Dojel jsem autobusem na hlavní nádraží a tam jsem přestoupil do jiného autobusu, téměř prázdného, který mě za tři hodiny dovezl na mezinárodní letiště v Chicagu.

Zatímco letadlo pomalu pojíždělo po dráze směrem k terminálu na Ben Gurionově letišti, zkusil jsem, jestli tu přece jen není k dispozici wifi. Když jsme odlétali, připojení zdarma tu nebylo a tehdy jsme ho ani nepotřebovali, poněvadž jsme měli izraelské telefony s balíčkem dat, ale tuhle službu nám telefonní společnost ukončila na mou žádost o půlnoci v den našeho odletu. Pamatuju si, že jsem hledal tátovo aktuální číslo a potom jsem mu poslal poměrně dlouhou zprávu, v níž jsem mu vysvětloval, že jedeme do Ameriky za prací a studiem, že se mně i mé ženě naskytla vynikající příležitost a že jsme se rozhodli na několik let vycestovat. A že máme tři děti, dceru a dva syny. Potom jsme izraelské telefony vypnuli a nastoupili do letadla.

Teď jsem chtěl zavolat ženě nebo jí poslat esemesku. Napsat jí: „Jak se máte?“, v čemž se neskrývá cit stesku ani lásky. Pochopí, že jsem přistál, odpoví uklidňujícím: „Dobře,“ a pokud by se nedejbože něco stalo, zavolá.

Jeden ze stevardů připomněl cestujícím, že mají zůstat připoutáni na svých místech až do úplného zastavení letadla a zhasnutí kontrolek bezpečnostních pásů, které doprovází zvuk ohlašující, že teď jsme volní, zvuk, po němž jako obvykle vypukne závod mezi pasažéry, kdo se jako první prodere k východu z letadla. Někteří cestující už byli připraveni ke startu a začali postupovat z posledních řad, čímž zatarasili cestu těm na předních sedadlech. Cílem bylo dostat se z letadla co možná nejrychleji. Nacpat se o krok před ostatní. Nezbývalo mi než si po vzoru ostatních prorážet cestu silou, jako by chvost letadla zasáhl požár. Jelikož jsem seděl u okna na jednom ze zadních sedadel ekonomické třídy, musel jsem použít lokty, jinak bych opustil letadlo jako poslední. Dva cestující, kteří seděli vedle mě, se už vyprostili, a když jsem se rozhodl vyrazit, uslyšel jsem francouzskou nadávku od muže, který se vynořil za mnou. Omluvil jsem se, zahradil jsem mu cestu, abych si sundal kufr z úložného prostoru, a zamířil jsem k východu z letadla. Závod mezi cestujícími pokračoval i v nástupním tunelu k terminálu: soupeřili mezi sebou, kdo se dostane první k pasové kontrole, někteří rychlou chůzí a jiní poklusem. Snažil jsem se s nimi nezávodit, ale nedalo mi to, vždyť to je boj a poraženými se v této zemi opovrhuje. Neběžel jsem, ale cestou k pasové kontrole jsem přidal do kroku.

„Jméno otce?“ zeptala se imigrační policistka u přepážky s nápisem „Izraelské pasy“, když nahlédla do mých dokumentů...

Konec ukázky

Table of Contents

O knize

O autorovi

KAPITOLA PRVNÍ